# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
ХТО МОЯ МАМА – Дитячі Пісні й Мультики – З Любов'ю до Дітей

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ПЛЮСПЛЮС

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка з татом. Мед для мами

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Батько і мати

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Мамина черешня

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Казка українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Думаєш, воно таке, як на малюнку в енциклопедії? Ні, дитино, серце набагато більше. Цього не зобразиш на жодному малюнку. А головне, що у серці основне місце займаєш ТИ. Так-так, саме ТИ... Дивне серце, правда? Поки Тебе не було, там поміщалося багато всього. Але після Твого народження це все потіснилось, і більшу частину серденька зайняла дитина. Саме діти є господарями маминого серденька. І лише вони його можуть розбити.
Жив собі хлопчик Андрійко. Чудовий хлопчик, розумний, але зовсім не шанував своїх рідних.

"А що? - думав він. - Коли я народився, батьки вже були, Отже, вони так і будуть. Та й є вони лише для того, щоб мене доглядати, мені догоджати..."

І так був переконаний у цьому, що почав говорити погані слова до мами, а одного разу навіть ударив її.

Побачивши це, мамин ангел-охоронець, який завжди сидів на плечі й терпів усі вибрики малого Андрійка, розуміючи, що це дитина, яка займає майже все мамине серденько, не стримався.

- Отак, Андрійку! - скрикнув він про себе. - Не знаєш ти, що таке серце мамине! От зачекай, перетворю я його на тонкий кришталь, і тепер від кожного поганого слова на серці буде тріщинка, а з часом воно може розбитися...

Як сказав, так і зробив. Коли наступного ранку Андрійко прокинувся, біля його ліжка стояло у розкішній вазі незвичайної краси кришталеве серце. А всередині він побачив своє фото - велике-велике, майже на все серце, і багато інших речей. "Напевне, це нова прикраса для дому" - подумав Андрійко.

- Синку, до школи пора збиратись, одягайся, прошу тебе. Ти ж запізнишся, - вкотре просила мама.

- Не хочу в школу! Ти мені вже набридла з тою школою!

- Андрійку, та ж усім треба вчитися. Збирайсь, я вже їсти тобі приготувала, - продовжувала просити мама.

- Фу, не люблю я такого їсти, воно недобре! Що за мама така? Кажу ж, не хочу! Відчепися від мене!

Раптом почулося легеньке "хрусь". На кришталевому серці з'явилася тріщина. "Чого б це?" - подумав Андрійко. - "Адже ніхто його не зачіпав". Але за мить уже забув про це.

Викрикаючи різні нечемні слова, Андрійко таки зібравсь у школу.

- Сину, простудишся! - мама протягнула Андрійкові шарфик.

- Та ну тебе! - вдаривши кулачком маму по руці, хлопчик вибіг із дому.

Дуже боліло мамине сердечко, обливалося кров'ю, а потріскане від попередніх злих та недобрих слів кришталеве серце від цього удару сина розкололося на маленькі шматочки.

Коли Андрійко повернувся зі школи, мами вдома не було. Якась чужа жінка ходила по кімнатах, переставляла меблі, поралася на кухні.

- А мама де? - запитав злякано хлопчик.

- Мама? А хто така мама? Тепер господиня тут - я, - холодно, наче робот, відповіла вона.

- Мама... Мама - це... "Як же їй пояснити, хто така мама?".

- Мама мене дуже любить, вона мене народила і ...

- І що? Досить базікати. Швидко мити руки - і на кухню! - скомандувала жінка крижаним голосом.

Андрійко попрямував мити руки, зі жахом думаючи, що ж трапилося, де мама і хто ця жінка. "Напевно, мама ще на роботі. От прийде додому, і все буде добре. А ця жінка тут, поки мами нема".

Після обіду Андрійко почав, як завжди, гратися. Знав, що мама раз у раз нагадувала йому робити уроки відразу після школи, а не відкладати на вечір. Але ж навіщо? Мама прийде, знову попросить, він знову трошки покапризує... Так весело, коли мама просить, а ти не слухаєш, вона така доросла і велика, а просить малого. "От який я сильний! Що там!" - думав хлопчик.

Настав час вечері. Сумно, самотньо. Чужа жінка продовжувала, пораючись, ходити по хаті, батько у відрядженні, а мама... мами чомусь довго нема. Андрійко вже почав хвилюватися, прислухаючись до кроків на сходах. То до вікна підбіжить, то на телефон погляне. Та ні, тихо, нема нікого. Нарешті почув кроки. "От, іде вже. Зараз я знову щось вигадаю. Як весело, коли мама щось довго-довго просить. Цікава гра! Що ж придумати? А кроки вже ближче і ближче. Скажу, що живіт болить, тому уроки не буду робити. От!"

Так вирішив Андрійко. Але раптом почув, що кроки минули їхню квартиру і піднялися вище поверхом. Озвався дверний дзвінок. "Хто там?" "Мама, відчиніть".

- Мама... А моя мама? Де ж вона? - ледь не плакав, ходячи кімнатою. Раптом щось різонуло хлопчину в ступню. Глянувши вниз, побачив ущент розбите кришталеве серце і свою фотографію, що випала з нього.

- Ай! - скрикнув він. - Хто ж це розбив серце?

- Подивися на фото, - почув Андрійко голос. Це ангелик вирішив усе розповісти. - Його розбила людина, зображена на світлині. Її дуже любила твоя мама.

- Та це ж я! Але я не зачіпав його!

- Усі твої погані слова робили на серці тріщинки, а коли ти ще й ударив свою маму, воно розбилось. І ота жінка тепер буде жити поруч із тобою. Вона вміло куховарить, прибирає. Зробить усе це, як належить, тільки любити не вміє. А мамине серденько ти розбив.

- Ангелику, я хочу до мами... - зі сльозами мовив хлопчик.

- Не можна, дитино, у неї ж розбите серце...

- А що мені зробити, щоб серце мами стало таким, як було раніше?

- Не знаю. Це ти сам маєш зрозуміти. Шукай, що ще на світі є таке тепле, любляче, гаряче, велике, як мамине серце, де б ти помістився... - сказав ангелик, збираючись летіти.

- Я віднайду, обов'язково віднайду!

- Коли щиро так вирішив, я допоможу тобі. Віднайти ти мусиш сам, а я оживлю його, - повернувшись і сідаючи на плече хлопчика, мовив ангелик.

Що тільки не робив хлопчина для того, щоб мамине серденько знову було колишнім! І квіточку приміряв, і жаринку пробував, дзеркальце, промінчик, коштовний камінчик, а серденько ніяк не гріло.

- А далі що? - засумував Андрійко. Прийшов до тітоньки, яка хазяйнувала тепер у домі, й усе щиро розповів. Аж сльози від жалю за вчиненим виступили. Розповів, як погано поводився, образливі слова говорив, як ударив маму і як хоче тепер усе повернути, щоб мамине серденько знову гріло його...

І трапилося диво! Чужа й холодна тітонька раптом наче прокинулась, її очі заблищали від сліз щастя, вона лагідно всміхнулася й протягнула руки до синочка. Це знову була мама Андрійка. Така сама добра, любляча і лагідна. Найкраща в світі!

- Ніколи не розбивай матусі серце! - мовив тихенько ангел на вушко Андрійкові.

- Не буду більше, ангелику! Ніколи-ніколи...

# data[].attributes.attachment_link.title
Мамине серденько | Казка українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи знаєш ТИ, що таке мамине серденько? Думаєш, воно таке, як на малюнку в енциклопедії? Ні, дитино, серце набагато більше. Цього не зобразиш на жодному малюнку. А головне, що у серці основне місце займаєш ТИ. Так-так, саме ТИ... Дивне серце,...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Расселу, Калебу и Джозефу
Натали Мёрчант "Чудо" (Wonder) Натали Мёрчант "Чудо" (Wonder)
Я не такой, как все, я это знаю. То есть, конечно, я делаю самые обыкновенные вещи. Ем мороженое. Катаюсь на велосипеде. Гоняю мяч. Играю на ХВох. Как любой десятилетний ребенок. Я и чувствую себя самым что ни на есть обыкновенным. Внутри. Но при виде обыкновенных детей другие обыкновенные дети не разбегаются с воплями. На обыкновенных детей не глазеют везде и всюду.

Если бы я нашел волшебную палочку и мог загадать одно желание, я бы попросил нормальное лицо, на которое никто не обращает никакого внимания. Я хотел бы ходить по улицам и чтобы люди, увидев меня, не отводили взгляд. Вот что я думаю: я необычный только потому, что все вокруг считают меня необычным.

Но сейчас я вроде привык к тому, как выгляжу. И научился прикидываться, будто не замечаю, как меняются лица встречных. Мы все отлично умеем притворяться: я, мама с папой, Вия. Хотя нет, Вия притворяется так себе. Когда люди ведут себя грубо, она может не на шутку разозлиться. Взять, например, такой случай. Однажды мы гуляли на площадке и дети постарше стали меня дразнить. Даже не знаю, как именно, - сам я не разобрал, но Вия все слышала и на этих детей накричала. Вот она какая. А я другой.

Вия не считает меня обыкновенным. Она, правда, говорит, что считает, но тогда она бы не оберегала меня от всех и каждого. И мама с папой тоже - я для них необыкновенный. Думаю, единственный человек в мире, который понимает, насколько я обыкновенный, - это я сам.

Кстати, меня зовут Август. Как я выгляжу, описывать не буду. В любом случае все хуже, чем вы думаете.

Почему я не ходил в школу

На следующей неделе я пойду в пятый класс. Раньше я никогда не учился в настоящей школе и теперь трушу до дрожи в коленках. Многие считают, что я не ходил в школу из-за своего лица, но они заблуждаются. Я не ходил из-за операций. Двадцать семь - вот сколько их у меня. Самые серьезные я перенес, когда мне не было четырех, я их и не помню. С тех пор каждый год мне делают две-три операции (некоторые серьезные, некоторые не очень), а еще я часто болею из-за того, что расту хуже сверстников, и к тому же во мне есть другие медицинские загадки, которых доктора пока не разгадали. Поэтому родители и решили не отдавать меня в школу. Но сейчас я уже окреп. Последняя операция прошла восемь месяцев назад, и мне, если повезет, еще целых два года не потребуется новая.

Я на домашнем обучении, учит меня мама. Раньше она иллюстрировала детские книги. Феечки и русалочки у нее получаются отлично. Но, чего уж там скрывать, рисунки для мальчиков у нее не ахти какие. Однажды она попыталась изобразить для меня Дарта Вейдера, а вышел какой-то робот, похожий на гриб. Хотя я давно не видел, как она рисует. Наверное потому, что она все время занята мной и Вией.

Не то чтобы я всегда хотел учиться в школе. Точнее, я бы хотел, но только если бы был как все. И у меня была бы куча друзей, с которыми я мог бы гулять после уроков, ну и все такое.

Сейчас у меня есть несколько настоящих друзей. Самый лучший - Кристофер, потом Зак и Алекс. Мы знакомы с пеленок. И так как они знают меня всю жизнь, то успели ко мне привыкнуть. Когда мы были маленькие, мы всегда ходили друг к другу в гости, но потом Зак и Алекс пошли в школу. А Кристофер переехал. И теперь получается, что я живу все там же, в Норт-Ривер-Хайтс - это район Нью-Йорка, точнее Верхнего Манхэттена, - а Кристофер в Бриджпорте, штат Коннектикут, и от меня к нему ехать больше часа. Но все равно: Кристофера, хоть он и переехал, я вижу чаще, чем Зака и Алекса. Они завели себе новых друзей. Зато, если мы случайно встречаемся на улице, они мне улыбаются. И всегда здороваются.

Есть у меня и другие друзья, но не такие хорошие, как Кристофер, Зак и Алекс. Скажем, Зак и Алекс всегда приглашали меня на дни рождения, а Джоуэл, Эймонн и Гейб - никогда. Как-то меня позвала Эмма, но я уже тысячу лет ее не видел. И, конечно, я всегда хожу на день рождения к Кристоферу... Хотя, наверное, дни рождения - это не так уж и важно.

Мне нравится, когда мама про это рассказывает. Сама по себе история, может, и не слишком смешная, но мама изображает все так уморительно, что мы с Вией каждый раз лопаемся от смеха.

Ну так вот. Когда я сидел в мамином животе, никто и подумать не мог, что я из него вылезу таким, какой я есть. За четыре года до этого мама родила Вию - "все равно что в парке прогулялась" (так мама говорит), - и не было никаких причин делать специальные анализы. Примерно за два месяца до того, как я родился, доктора заметили, что с моим лицом что-то не так, но они не подозревали, что все настолько плохо. Они сказали маме с папой, что у меня волчья пасть и еще кое-что по мелочи - несколько, мол, "небольших аномалий".

В ту ночь, когда я появился на свет, в родильной палате дежурили две медсестры. Одна - милая и симпатичная. А вторая, как говорит мама, наоборот - вовсе не симпатичная и совсем не милая.

У нее были здоровенные ручищи, и (тут начинается смешное) она все время пукала. Принесет маме колотого льда и пукнет. Измерит давление и пукнет. Из-за этого мама все время вздрагивала, а медсестра даже ни разу не извинилась. Между тем мамин врач в ту ночь не дежурил, а вместо него в палате торчал какой-то чокнутый практикант, которому они с папой дали кличку Дуги - кажется, в честь старого сериала про подростка, работавшего доктором в больнице. Но мама говорит, что хоть все и нервничали, папа веселил ее всю ночь.

Когда я вылез из маминого живота, в палате вдруг наступила тишина. Маме даже не удалось на меня взглянуть, потому что милая медсестра тут же выскочила со мной из палаты. Папа погнался за ней, да так спешил, что выронил видеокамеру, которая раскололась на миллион кусочков. А мама очень расстроилась и попыталась встать, чтобы посмотреть, куда это все понеслись, но пукающая медсестра обхватила ее своими ручищами и водворила на место. Они чуть не подрались, потому что мама билась в истерике, а пукающая медсестра кричала на нее и требовала угомониться, а потом они вместе начали кричать на доктора. А дальше - угадайте что? Он упал в обморок! Прямо на пол! И когда пукающая медсестра увидела, что он упал, то принялась пинать его ногами, чтобы он пришел в себя, и вопить что есть мочи: "Что же ты за доктор такой? Что ты за доктор? Вставай! Вставай!" А потом ни с того ни с сего испустила самый большой, самый громкий, самый вонючий пук, какой мама слышала в своей жизни. Мама думает, что именно этот пук и привел в себя доктора, и он наконец очнулся. Мама рассказывает эту историю в лицах - и даже издает пукающие звуки, - и это очень, очень, очень смешно!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
р. дж. паласио

# data[].attributes.attachment_link.title
Чудо | Р. Дж. Паласио | LoveRead.ec - читать книги онлайн бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.description
Расселу, Калебу и Джозефу Натали Мёрчант "Чудо" (Wonder) Натали Мёрчант "Чудо" (Wonder) Я не такой, как все, я это знаю. То есть, конечно, я делаю самые обыкновенные вещи. Ем мороженое. Катаюсь на велосипеде. Гоняю мяч. Играю на ХВох. Как любой десятилетний ребенок. Я и чувствую себя самым что ни на есть обыкновенным.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Луиза Олкотт

Маленькие женщины

Вместо предисловия

Пусть эта небольшая повесть

Все тайное со дна души поднимет,

Заставит вас подумать и понять,

Что нету доблести превыше доброты.

Пусть эта небольшая повесть

Представится вам вроде пилигрима,

Который вам поведал тьму историй,

Чтоб, их узнав, вы сделались мудрей.

Пусть эта небольшая повесть

Заставит вас задуматься о ближнем

И, несмотря на множество преград,

Обучит вас науке милосердия.

Из Джона Беньяна[1]

Глава I

Игра в пилигримов

- Ну что это за Рождество без подарков! - проворчала лежащая на ковре Джо.

- Ужасно быть бедным, - ответила Мег и со вздохом оглядела свое старое платье.

- Да уж куда хуже, - добавила маленькая Эми. - У одних девочек столько красивых вещей, что некуда девать, а у других вообще ничего нет!

Эми даже раскашлялась от досады.

- Ну, нам еще не так плохо. У нас, по крайней мере, есть отец с матерью, да и живем мы все вместе, - отозвалась из своего угла Бет, и голос ее звучал куда веселее, чем у остальных.

Услышав эти слова, девочки приободрились.

- Да, но папы-то с нами нет, - словно спохватилась Джо. - Когда мы теперь увидимся?

Тут все четверо снова затихли, и каждая невольно подумала о том, чего не сказала Джо: папа сейчас на войне[2], а значит, может вообще не вернуться.

Некоторое время сестры молчали.

- Вы же знаете, почему мама не хочет, чтобы мы дарили друг другу подарки на это Рождество, - сказала наконец Мег. - Зима предстоит трудная. И мама считает, что, пока мужчины воюют, женщины не имеют права тратить деньги на удовольствия. Конечно, от нас мало что зависит. Но будет справедливо, если мы пойдем на небольшие жертвы. Мама говорит, что такие жертвы должны приносить радость, но я... что-то не особенно радуюсь.

И, вспомнив, какие прекрасные вещи дарят обычно на Рождество, Мег грустно покачала головой.

- Да уж, невелика от нас польза: у каждой наберется не больше доллара. Вряд ли армия разбогатеет от таких пожертвований. Впрочем, я обошлась бы в этом году без подарков. Но мне так хочется купить "Ундину и Синтрама", - с тоской произнесла Джо, которая более всего на свете любила книги.

- А мне нужны ноты, - призналась Бет и вздохнула так тихо, что вздох ее услышали только кочерга да подставка для чайника.

- А я куплю коробку фаберовских цветных карандашей, - заявила Эми. - Они мне очень нужны.

- Но мама ничего не говорила о наших деньгах. Вряд ли она хочет, чтобы мы вообще от всего отказались. Хоть маленькие радости можно себе позволить? Нам ведь эти деньги не просто так достались! - с жаром произнесла Джо и тут же смутилась.

- Мне-то уж точно они достались не даром, - подхватила Мег. - Целыми днями учить этих кошмарных детей! Дома-то сидеть куда лучше!

- Все это просто пустяки по сравнению с тем, каково приходится мне, - сказала Джо. - Посмотрела бы я, как вам понравится сидеть целыми днями со взбалмошной старухой. Слушать ее брюзжание, исполнять прихоти, а она вечно всем недовольна! Угодить ей просто невозможно. Она все время меня пиявит. Так и хочется отхлестать ее по щекам. Или самой выброситься в окно, чтобы никогда больше не видеть этой старой карги.

- Грех, конечно, жаловаться, но мне кажется, моя работа еще хуже. Вас бы заставить мыть посуду и убираться! Знаете, как я устаю! И руки грубеют, я с трудом уже играю на рояле.

Бет грустно посмотрела на свои руки и громко вздохнула.

- Мне все равно хуже! - воскликнула Эми. - Вам не надо ходить в школу. Над вами не издеваются эти мерзкие девчонки! Не выучу урок - они надсмеиваются! И над моими старыми платьями, и над нашим папой, раз он разорился. Они станут надсмеиваться даже над носом, если он им не понравится.

- Эми, - заметила со смехом Джо, - надо говорить не "надсмеиваются", а "насмехаются".

- Неважно, - отмахнулась Эми. - Ты ведь прекрасно поняла меня, так чего иронизировать? К тому же, - с важным видом добавила она, - новые слова расширяют кругообзор.

- Да перестаньте вы препираться! О чем спорить? Конечно, лучше, если бы папа не разорился. Когда я была совсем маленькой, мы были богатыми. В те времена мы не думали ни о какой экономии, - вздохнула Мег.

- Ну да, а вчера ты говорила, что мы счастливее королевских детей. И что королевские дети, хоть и богатые, то и дело ссорятся и дерутся.

- Верно, Бет. Я не отказываюсь от своих слов. Конечно, нам приходится трудно. Но ведь мы и повеселиться умеем. Недаром же Джо прозвала нас веселой компанией.

- Вот-вот, - осуждающе заметила Эми. - И откуда только Джо набралась этих словечек!

И она бросила укоризненный взгляд на длинноногую Джо, которая по-прежнему лежала, вытянувшись на ковре.

Джо тут же села и принялась свистеть.

- Перестань свистеть, Джо! Ты ведешь себя как мальчишка.

- А я и хочу вести себя как мальчишка.

- Терпеть этого не могу!

- А я терпеть не могу благовоспитанных кривляк.

- "Птенчики в гнезде воркуют", - пропела Бет и скорчила такую потешную рожицу, что спорщицы весело рассмеялись.

Бет всегда выступала в роли примирительницы.

- Должна заметить, дорогие мои, что вы обе не правы, - назидательно произнесла Мег. Она была самой старшей и чувствовала за собой право давать советы остальным. - Ты, Джозефина, уже достаточно большая. Пора оставить мальчишеские замашки и научиться вести себя прилично. Пока ты была маленькой, еще куда ни шло. А сейчас посмотри, ты уже носишь прическу. И выглядишь как настоящая девушка.

- Никакая я не девушка! - упрямилась Джо. - А если все дело в прическе, лучше уж я буду до двадцати лет носить косички. - Она сорвала с головы сетку, и каштановые волосы тут же разлетелись веером. - Противно думать, что я когда-нибудь превращусь во взрослую мисс Марч. Надену длинное платье и стану чопорной, как индюк. Мне и так не повезло. Угораздило же меня родиться девочкой, когда я так люблю играть в мальчишеские игры! Всю жизнь жалею, что я не мальчик. А теперь еще больше. А то ушла бы воевать вместе с папой. Теперь вот сиди здесь и вяжи, точно древняя старуха!

Джо в сердцах так сильно встряхнула синий армейский носок, который вязала во время разговора, что спицы звякнули, а клубок шерсти покатился в угол.

- Бедная Джо! Наверное, тебе действительно не повезло. Но тут уж ничего не поделаешь, придется довольствоваться прозвищем. Впрочем, если хочешь, мы готовы считать тебя старшим братом, - сказала Бет.

При этом она ласково поглаживала Джо по густой шевелюре, и та могла убедиться, что несмотря на мытье посуды руки Бет остались по-прежнему нежными.

- Не могу похвалить и тебя, Эми, - продолжала Мег. - Ты впадаешь в другую крайность. Ты слишком чопорна и манерна. Пока это забавно, но если ты вовремя не остановишься, рискуешь превратиться в жеманную барышню. Как приятен человек, хорошо воспитанный и умеющий изящно выражать свои мысли! Ты же словечка в простоте не скажешь! Поверь, высокопарные речи звучат не лучше мальчишеского жаргона Джо.

- Итак, Джо - "сорванец", Эми - "жеманная барышня". Ну а я кто, по-твоему? - спросила Бет, готовая выслушать свою долю наставлений.

- Ты у нас прелесть, - ласково ответила Мег.

Никто из сестер не возразил. Бет, которую в семье звали Мышкой, была всеобщей любимицей.

А теперь, дорогие мои юные читатели, настало время хоть в общих чертах набросать портреты четырех сестер. Мы застали их декабрьским вечером за вязанием. В камине весело потрескивают дрова, а за окном идет снег.

Комната, в которой расположились сестры, обставлена самой простой мебелью, а ворс на ковре изрядно потерт. И все-таки здесь очень уютно. На стенах висят дорогие картины, в простенках высятся книжные полки, подоконники украшены хризантемами и рождественскими розами. Словом, по всему - настоящий семейный очаг.

Старшая сестра, шестнадцатилетняя Маргарет, очень хороша собой. Нежный овал лица, огромные глаза, красиво очерченный рот, густая шапка каштановых волос, красивые руки... Теперь вы представляете, что супруги Марч могут по праву гордиться своей старшей дочерью.

Джо, годом младше Мег, внешне являет полную ей противоположность. Высокая, худая, смуглая, она чем-то напоминает жеребенка. Она положительно не знает, куда девать свои длинные руки и ноги, и кажется, что они ей вечно мешают. Линия рта свидетельствует о решительности характера. А серые глаза словно пронизывают собеседника насквозь. Глаза Джо выдают все, что у нее на душе. И так как настроение у нее часто меняется, во взгляде можно прочесть то насмешку, то задумчивость, а порой и ярость. Густые длинные волосы - пожалуй, единственное украшение ее внешности. Но Джо они мешают, и она забирает их под сетку.

Сейчас Джо в самом "неудачном" возрасте. Небрежность в одежде, неуклюжие движения - все выдает в ней подростка, который вот-вот превратится в девушку, но почему-то изо всех сил сопротивляется природе.

Элизабет, или, как все ее называют, Бет, - ясноглазая тринадцатилетняя девочка. Розовощекая, гладко причесанная, говорит тихим голосом, удивительно миролюбива. Вот почему отец прозвал ее Тихоней. Она действительно будто живет в своем особом мирке и выходит из него только к тем, к кому питает любовь и уважение.

Эми, хоть и самая младшая, несомненно обладает самым сильным характером, да и достаточно высоко себя ставит. Белолицая, стройная, голубоглазая, с золотистыми кудрями до плеч, она держит себя несколько чопорно и во всем старается походить на настоящую взрослую леди.

Когда часы пробили шесть вечера, Бет подмела золу перед очагом и поставила к огню старые тапочки. Увидев это, девочки приободрились: скоро вернется Марми. Так сестры называли свою мать.

Мег оставила поучения и зажгла лампу. Эми тотчас освободила кресло, а Джо, позабыв об усталости, встала с ковра и подвинула тапочки ближе к огню.

- Они совсем износились, - заметила она. - Марми давно пора купить новые.

- Пожалуй, я это сделаю на свой доллар, - отозвалась Бет.

- Нет, я! - воскликнула Эми.

- Вы забываете, кто тут старший, - возразила Мег, но Джо не дала ей договорить:

- Нет уж! Когда папа уходил на войну, он сказал, что, пока не вернется, за мужчину в доме остаюсь я. Значит, и о маме в его отсутствие должна заботиться я. Так что новые тапочки - не ваша забота.

- Я предлагаю поступить так, - сказала Бет. - Себе мы в этот раз ничего покупать не будем.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки - Луїза Мей Олкотт, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Луиза Олкотт Маленькие женщины Вместо предисловия Пусть эта небольшая повесть Все тайное со дна души поднимет, Заставит вас подумать и понять, Что нету доблести превыше доброты. Пусть эта небольшая повесть Представится вам вроде пилигрима, Который вам поведал тьму историй, Чтоб, их узнав, вы сделались мудрей.

# data[].attributes.headline
Дуже добрий фільм

# data[].attributes.body
Дуже добрий фільм

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фільми українською мовою онлайн в HD якості

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про фільм Маленькі жінки

Чудова, легка, яскрава костюмована романтична драма про дорослішання чотирьох сестер, що живуть в 1860-х роках в часи Громадянської війни в США та в епоху занепаду старої аристократії.

У центрі сюжету - четверо несхожих одна на одну юних сестер Марч - Джо, Мег, Емі та Бет. У розпалі громадянська війна в Сполучених Штатах, то ж разом зі своєю матір'ю вони чекають на повернення батька з фронту. Не зважаючи на відносну бідність, в сімействі Марч панує мир і гармонія, оскільки дівчата виховані в атмосфері любові і добра, тому цінують людські відносини набагато більше будь-яких матеріальних благ. Усі вони займаються звичайнісінькими справами дівчат із аристократичних родин середини XIX століття - гуляють, ходять на бали, а також усі разом закохуються в сусідського хлопчину Теодора.

Фільм "Маленькі жінки" (2019) буде цікаво дивитися онлайн українською мовою усім шанувальникам легких романтичних драм. Фільм - вже восьма екранізація знята за відомим однойменним романом Луїзи Мей Олкотт. Книга вийшла в двох томах у 1868 та 1869 роках.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аристократичних

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичайнісінькими

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
матеріальних

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленькі жінки

# data[].attributes.attachment_link.description
Чудова, легка, яскрава костюмована романтична драма про дорослішання чотирьох сестер, що живуть в 1860-х роках в часи Громадянської війни в США та в епоху занепаду старої аристократії. У центрі сюжету - четверо несхожих одна на одну юних сестер Марч - Джо, Мег, Емі та Бет. У розпалі громадянська

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Валентина Осеева

Динка

Посвящаю эту книгу матери и сестре Анжеле

Часть I

Глава 1

Неизвестный человек

Ночью раздался негромкий стук в калитку. В маленькой даче было тихо и темно. Стук повторился громче, настойчивей.

Марина подняла голову с подушки, прислушалась, потом вскочила и, протянув в темноте руки, добралась до постели сестры.

- Катя! Проснись! Кто-то стучит...

- Кто стучит?

Младшая сестра мгновенно открыла глаза и потянулась за спичками.

- Подожди! Не зажигай! Слушай...

Мимо террасы прошлепали чьи-то осторожные шаги, заскрипели ступеньки.

- Это я... Лина, - послышался тихий шепот за дверью.

Катя сняла крючок. В комнату протиснулась кухарка Лина. Заспанное лицо ее было встревожено.

- Стучит ктой-то... Открывать али нет?

- Калитка на замке. Вот ключ. Постарайся задержать. Если обыск, скажи, что пойдешь за ключом, - быстро зашептала Катя, накидывая халат.

Лина понятливо кивнула головой.

- Подождите... Надо позвать Никича, - торопливо сказала Марина, - я сейчас пойду...

- Никича нет, он в городе, - остановила ее Катя.

- Вчерась еще укатил, - прошептала Лина.

- Ах да! - вспомнила Марина.

Все трое смолкли. В тишине было слышно, как кто-то пробует открыть калитку.

- Подождите волноваться. Может, это просто воры? - глядя в темноту широко раскрытыми глазами, сказала Катя.

Лина поспешно приперла табуреткой дверь.

- Коли воры, так запастись бы чем, попужать их...

У калитки снова раздался нетерпеливый громкий стук.

- Воры не стучат... Лина, иди задержи, - шепнула Марина.

Лина широко перекрестилась и вышла. Катя присела на корточки около печки и встряхнула коробок спичек...

- Марина, где Сашино письмо? Давай скорей!.. Ах, какая ты неосторожная!

- У меня только одно... единственное... И в нем ничего такого нет, - доставая из-под подушки письмо и пряча его на груди, взволнованно сказала Марина. - Тут нет никаких адресов... Подождем Лину!

- Глупости... Все равно это надо сделать... В прошлый раз тебя спрашивали, переписываешься ли ты с мужем! Зачем же так рисковать... Давай скорей...

Марина молча протянула ей конверт... В печке вспыхнул огонек и осветил склоненные головы сестер, смешивая темные пряди Катиных кудрей и светлые косы Марины.

- Это письмо мне и детям... - с глубокой грустью прошептала старшая сестра.

Катя схватила ее за руку:

- Тише... Идет кто-то...

Ступеньки снова заскрипели.

- Не пужайтесь. Это дворник с городской хватеры. Самое кличет, - сообщила Лина.

- Меня? А что ему нужно? Это Герасим? Так зови его сюда!

- Звала. Не идет. Чтоб и знатья, говорит, не было, что я приезжал.

- Странно... Что могло случиться? Ну, я иду, Катя. Не разбудите детей, потише.

Марина накинула платок и вышла. Катя сунула ей в руку ключ. Большая черная тень неподвижно стояла под забором.

- Герасим! - тихонько окликнула Марина. - Вы один?

- Один, один. Не извольте сомневаться, - так же тихо ответил дворник. - Мне только слово сказать.

- Так пойдемте в кухню. Там никого нет.

Марина открыла калитку.

Герасим оглянулся и боком пролез на дорожку.

- Не опоздать бы мне на пароход. Один только ночной идет... Да дело-то в двух словах... может, нестоящее, а упредить надо.

- Пойдемте, пойдемте.

Стараясь не скрипеть гравием на дорожке, Марина пошла вперед, Герасим покорно следовал за ней.

В летней кухне царил мягкий полумрак. Перед иконой Богородицы теплилась лампадка, у стены белела неубранная постель. Под окном стоял чисто выскобленный стол, на плите поблескивали сложенные горкой кастрюли.

Марина подвинула Герасиму табуретку:

- Садитесь...

- Так вот, может, нестоящее дело... - повторил Герасим, застеснявшись. - Может, я зря вас потревожил, конечно...

- Ничего, ничего... Рассказывайте, - попросила Марина, присаживаясь на Линину постель.

Герасим осторожно подвинул к ней табуретку; в сумраке забелел ворот его рубашки, блеснули глаза.

- Вчерась человек какой-то к хозяину приходил... Спрашивал, куда госпожа Арсеньева с детьми выехала. А хозяин меня позвал. Ты, говорит, помогал им, вещи носил: куда они выехали? А я гляжу - человек незнакомый, ну и не стал признаваться. Не знаю, говорю, куда выехали, я только до извозчика провожал. А вы, говорю, кто им будете? А я, грит, ихний знакомый. И сует мне гривенник. Нет, говорю, не знаю. А сам гляжу: человек чужой, - шепотом рассказывает Герасим.

- А какой он на вид? И что еще спрашивал?

- Одет ничего, чисто. Под барина вроде. Так, молодой, неказистенький человечишка. Спрашивал еще: бывает ли кто на городской квартире? Живет ли здесь кто? Нет, говорю, никто не бывает и никто не живет. Заперли да уехали... А хозяин и говорит: госпожа, говорит, Арсеньева в газете служит, можете, говорит, туда зайти, я адрес дам. А он стоит, мнется и адреса не спрашивает. Ну, постоял и пошел. А хозяин мне и говорит: "Беда с неблагонадежными квартирантами - и выгонять их жалко, и неприятности от полиции наживешь".

Марина провела рукой по волосам:

- Значит, так и ушел он?

- Ушел... А я думаю себе: неспроста это, надо бы упредить на всякий случай... Тут недалеко, съезжу. Да в темноте-то проблуждал маленько. Перевозил я вещи днем, а тут ночью пришлось искать... Ну, я пойду.

- Куда вы?! Опять заблудитесь. Переночуйте у нас, а рассветет - и поедете! - уговаривала Марина.

- Нет, уж я пойду. В крайности пересижу около пристани. Теперь такие дела творятся, что не приведи бог! В девятьсот седьмом году почитай полны тюрьмы насовали и теперь все еще опасаются чего-то... - Голова Герасима с сильным запахом лампадного масла приблизилась к Марине. - Сказывали, весной побег из тюрьмы готовился... Политические, что ли, своих выручать хотели, только один среди них иудой затесался. Вот он в самый момент возьми да и выдай всю компанию... Ну и хватают сейчас охапками кто прав, кто виноват...

- Это в городе? На нашей улице? - спросила Марина.

- Не... на нашей улице тихо. Жители все почтенные, комнат не сдают... Это вон на окраинах, где общежития али комнатушки какие сдаются. Рабочий люд ютится да студенты по большей части. У нас без подозрения. Но, между прочим, дворников тоже проверяют в полиции... Я пойду, - заторопился Герасим. - Счастливо оставаться. Простите за беспокойство.

Марина крепко пожала ему руку.

- Герасим, у вас же денег нет, вы потратились на проезд. Я сейчас вам принесу, - заторопилась она.

- Ну чего там... Я вами не обижен. Бывайте здоровы!

Герасим ушел. Марина закрыла калитку и пошла в дом. Катя и Лина нетерпеливо ждали ее, тревожась и недоумевая.

Марина передала свой разговор с Герасимом. Сидя втроем в темной комнате, они озабоченно припоминали всех, кто мог их разыскивать.

- Если знакомый, то завтра явится в редакцию. Только какой же знакомый пойдет расспрашивать хозяина? - пожала плечами Катя.

- Может, это меня мой Силантий разыскивает? - предположила Лина.

Силантий, брат Лины, служил в солдатах, и вот уже несколько лет она все ждала его в отпуск.

- Силантий в солдатском. Это кто-то другой, - вздохнула Марина.

- Ну что сейчас гадать! Утро вечера мудренее. Ложитесь-ка лучше спать, - зевая, сказала Лина и, осторожно прикрыв за собой дверь, ушла.

Сестры не спали долго. Увидев в окно светлеющий сад, Катя всполошилась:

- Ложись скорей спать, Мара! Тебе осталось два часа каких-нибудь поспать... Ложись...

- Сейчас... Только посмотрю, не проснулись ли дети, - сказала Марина, приоткрывая дверь в соседнюю комнату.

- К Алине не ходи, разбудишь, - предупредила Катя.

Младшие дети крепко спали, разметавшись во сне. Восьмилетняя Динка сладко причмокивала, кольца жестких волос закрывали ей лоб, лезли на щеки... Одеяло ее сползло на пол, крепкие загорелые ноги и руки темнели на простыне... Мышка была старше на полтора года, но она выглядела хрупкой по сравнению с крепышом Динкой. Мышка спала так тихо, что худенькое личико ее с прозрачными веками казалось неживым.

Мать наклонилась над ней, поймала чуть слышное дыхание. Потом подняла Динкино одеяло, повесила его на спинку кровати, повернула Динку на бок, отвела от ее лица волосы и вышла. К старшей девочке она не зашла. Алина спала в отдельной маленькой комнате. Мать постояла у ее двери, послушала и, успокоившись, вернулась к себе.

Катя сидела на полу у печки и обрезала ножницами обгоревшие края уцелевшего клочка письма. Руки ее были в золе, лоб и нос испачканы сажей.

- На́ тебе... - сказала она с неожиданной кроткой улыбкой и протянула сестре обрезанный краешек бумаги.

Губы Марины дрогнули, она поднесла к окну бумажку и прочла единственные уцелевшие слова: "...родная моя...".

- Ну, ложись теперь, - примиряюще сказала Катя.

Марина разделась и легла, отвернувшись лицом к стене.

Глава 2

Дорогое письмо

Катя завела будильник, не раздеваясь, бросилась на свою постель и мгновенно заснула. Марина не спала. Она не думала о сообщении Герасима. Мало ли кто мог спрашивать их адрес... Возможно, какой-нибудь знакомый проездом был в Самаре и хотел повидаться... Может быть, на службе лежит для нее записка... Все это пустяки. Марине было жаль письма, которое сожгла Катя. Письма от Арсеньева приходили редко. Зная, что полиция тщательно разыскивает его следы, письма свои к жене Арсеньев передавал только через верных людей. В этих редких длинных посланиях он подробно расспрашивал о детях, о ней, Марине, рассказывал о своей жизни, о встречах с новыми и старыми товарищами. Читая эти письма, Марина радовалась, что муж по-прежнему полон энергии и в среде новых товарищей не чувствует себя одиноким. Последнее письмо пришло весной. В теплых, грустных строчках его чувствовалась глубокая душевная тоска по семье. Марина так часто читала и перечитывала это письмо, что помнила наизусть каждое слово, она никогда не решилась бы уничтожить его, если бы не Катя... "...Дети растут и забывают отца, - горько жаловался жене Арсеньев. - А мне так часто видятся они все трое... И кажется, что я снова на элеваторе, что вот сейчас я приду домой..."

Марина закрывает глаза, и ей представляется элеватор, где ее муж служит инспектором. Большой казенный дом... Засыпанный зерном двор... Высокое крыльцо... Марина слышит знакомые шаги... В передней хлопает дверь, и Саша в пыльной кожаной тужурке заглядывает в комнату.

"А где мои три чижика?" - громко спрашивает он, сбрасывая тужурку и шумно плескаясь у рукомойника.

Алина бросается в детскую, выводит из уголка тихонькую Мышку, тащит упирающуюся Динку:

"Вот они, папа!"

"А где тот чижик, который называется Орало-мучеником?" - шумит отец.

Динка тогда была еще совсем маленькая и только училась ходить.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дінка - Валентина Осєєва, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Валентина Осеева Динка Посвящаю эту книгу матери и сестре Анжеле Часть I Глава 1 Неизвестный человек Ночью раздался негромкий стук в калитку. В маленькой даче было тихо и темно. Стук повторился громче, настойчивей. Марина подняла голову с подушки, прислушалась, потом вскочила и, протянув в темноте руки, добралась до постели сестры.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пішла мама на роботу, а вдома залишилась шестирічна дівчинка Люда. Вона ще не ходить до школи. Мама сказала Люді, щоб вона курей нагодувала й квіти полила. Люда нагодувала курей і полила квіти. А потім думає: "Зварю борщу. Мама прийде з роботи втомлена. Хай відпочине". Зварила Люда борщу, попробувала. Борщ несмачний... Оце буде мама сваритися, що вона несмачного борщу наварила. Прийшла мама з роботи. Здивувалась, що Люда зварила страву. Насипала борщу, їсть і хвалить: - Ой смачного ж ти борщу зварила, дочко. Люді ніяково слухати ці слова. Адже вона пробувала борщ - він несмачний. Думає Люда: "Чому ж мама так хвалить?"

Читати казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
чому мама так хвалить?

# data[].attributes.attachment_link.title
Чому мама так хвалить?

# data[].attributes.attachment_link.description
Пішла мама на роботу, а вдома залишилась шестирічна дівчинка Люда. Вона ще не ходить до школи. Мама сказала Люді, щоб вона курей нагодувала й квіти полила. Люда нагодувала курей і полила квіти. А потім думає: "Зварю борщу. Мама прийде з роботи втомлена. Хай відпочине". Зварила Люда борщу, попробувала. Борщ несмачний...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Найласкавіші руки. Василь Сухомлинський

Маленька дівчинка приїхала з мамою до великого міста. Пішли вони на базар. Мама тримала доньку за руку. Дівчинка побачила стільки цікавого, що від радощів заплескала в долоні і... - загубилася в натовпі. Загубилася й заплакала.

- Мамо! Де моя мама?

Люди обступили дівчинку, питають:

- Як тебе звати, дівчинко?

- Олею.

- А як маму кличуть? Скажи, ми її зараз же знайдемо.

- Маму кличуть... мамою... мамусею...

Люди всміхалися, заспокоювали дівчинку й знову питали:

- Скажи, які у твоєї мами очі - карі, голубі?

- Очі у неї... найдобріші...

- А коси? Яке волосся у мами - чорне, русяве?

- Волосся... найкрасивіше...

Знову всміхнулися люди. Питають:

- Скажи, які в неї руки?.. Може, якась родимка у неї на руці.

- Руки у неї... найласкавіші...

Пішли люди й оголосили по радіо:

"Загубилася дівчинка. У її мами найдобріші очі, найкрасивіше волосся, найласкавіші в світі руки".

І мама одразу знайшлася.

Сподобалась сторінка? Поділіться з друзями:

Казки і оповідання українських авторів Читаємо про маму і її любов

# data[].attributes.attachment_link.title
Найласкавіші руки. Василь Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.description
Маленька дівчинка приїхала з мамою до великого міста. Пішли вони на базар. Мама тримала доньку за руку. Дівчинка побачила стільки цікавого, що від радощів заплескала в долоні і... - загубилася в натовпі. Загубилася й заплакала. - Мамо! Де моя мама? Люди обступили дівчинку, питають: - Як тебе звати, дівчинко? - Олею.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гарячого літнього дня вивела гуска своїх маленьких жовтеньких гусенят на прогулянку. Вона, показувала діткам великий світ. Цей світ був зелений і радісний - перед гусенятами простягнувся величезний луг. Гуска навчала діток скубти молоду травичку. Травичка була солодка, сонечко тепле й ласкаве, моріг м'якенький, світ співав багатьма голосами жучків, метеликів, комах. Гусенята були щасливі.

Коли це налетіла чорна хмара, на землю впали краплі дощу. А потім посипались чималі, як горобині яєчка, градинки. Гусенята прибігли до мами, вона підняла крила й накрила ними дітей.

Під крильми було тепло й затишно, гусенята чули, як нібито звідкись іздалеку долинає гуркіт грому, виття вітру й стукіт градинок. Їм навіть стало весело: за материнськими крилами коїться щось страшне, а вони в теплі й затишку.

Потім усе вщухло. Гусенятам захотілось мерщій на зелений луг, але мати не піднімала крил. Гусенята вимогливо запищали: "Випускай нас, мамо".

Тихо підняла мати крила. Гусенята вибігли на траву. Вони побачили, що в матері крила зранені, вирвано чимало пір'я. Мати тяжко дихала. Але світ навколо був такий радісний, сонечко сяяло так яскраво й лагідно, жучки, бджоли, джмелі співали так гарно, що гусенятам чомусь і на думку не спало поцікавитись: "Мамо, що з тобою?" І коли одне найменше і найслабше гусеня підійшло до мами й запитало: "Чого в тебе зранені крила?" - вона тихо відповіла: "Все добре, мій синку".

Жовтенькі гусенята розсипались по траві. Мати була щаслива.

Сподобалась сторінка? Поділіться з друзями:

# data[].attributes.attachment_link.title
Материнське щастя. Василь Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.description
Гарячого літнього дня вивела гуска своїх маленьких жовтеньких гусенят на прогулянку. Вона, показувала діткам великий світ. Цей світ був зелений і радісний - перед гусенятами простягнувся величезний луг. Гуска навчала діток скубти молоду травичку. Травичка була солодка, сонечко тепле й ласкаве, моріг м'якенький, світ співав багатьма голосами жучків, метеликів, комах.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Маленький Михайлик побачив у косі матері три сиві волосинки. - Мамо, у вашій косі три сиві волосинки, - сказав Михайлик. Мама усміхнулась і нічого не сказала. Через кілька днів Михайлик побачив у материній косі чотири сиві волосинки. - Мамо, - сказав Михайлик здивовано, - у вашій косі чотири сиві волосинки, а було три...Чого це посивіла ще одна волосинка? - Від болю, - відповіла мати. - Коли болить серце, тоді й сивіє волосинка... - А від чого ж у вас боліло серце? - Пам'ятаєш, ти поліз на високе-високе дерево? Я глянула у вікно, побачила тебе на тоненькій гілці. Серце заболіло, й волосинка посивіла. Михайлик довго сидів задумливий, мовчазний. Потім підійшов до мами, обняв її і тихо спитав: -Мамо, а коли я на товстій гілці сидітиму, волосинка не посивіє?

Читати казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сива волосинка

# data[].attributes.attachment_link.title
Сива волосинка

# data[].attributes.attachment_link.description
Маленький Михайлик побачив у косі матері три сиві волосинки. - Мамо, у вашій косі три сиві волосинки, - сказав Михайлик. Мама усміхнулась і нічого не сказала. Через кілька днів Михайлик побачив у материній косі чотири сиві волосинки. - Мамо, - сказав Михайлик здивовано, - у вашій косі чотири сиві волосинки, а було три...Чого це посивіла ще одна волосинка?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Одного дня в дитячий садок привели двох новачків - п'ятирічних хлопчиків Толю й Колю. Їх привели мами. Хлопчики познайомились. Толя запитує Колю:
- Де працює твоя мама?
- А хіба ти не знаєш?- здивувався Коля,- Вона ж пахне ліками. Моя мама - лікар. Захворіє людина - мама вилікує. Без лікаря люди не могли б жити. А твоя мама де працює?
- А хіба ти не знаєш?- здивувався Толя.- Вона ж так пахне хлібом. Моя мама - пекар. Вона годує людей. Без хліба не міг би ніхто жити.
- І лікар?- запитав здивовано Коля.
- І лікар не міг би,- з гордістю сказав Толя.

За матеріалами: "Мамин день". Вірші та оповідання. Упорядник Зінаїда Лещенко. Художник Олена Родіна-Михайлова. Київ, "Веселка", 1986, стор. 7.

Більше творів для дітей Василя Сухомлинського на нашому сайті:

У 1926 - 1933 роках В. О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
моя мама пахне хлібом

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Сухомлинський, "Моя мама пахне хлібом" (оповідання)

# data[].attributes.attachment_link.description
Одного дня в дитячий садок привели двох новачків - п'ятирічних хлопчиків Толю й Колю. Їх привели мами. Хлопчики познайомились. Толя запитує Колю: - Де працює твоя мама? - А хіба ти не знаєш?- здивувався Коля,- Вона ж пахне ліками. Моя мама - лікар. Захворіє людина - мама вилікує.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- Лідусю, ти вже випила молочко? - питала мама.

- Ні!
- А чому?
- Бо ні!
- Лідусю, випий молочко, поки тепле!
- Не хочу!
- Лідусю, мама буде гніватися!
- То гнівайся!
- Ти нечемна, Лідусю! Я гніваюся на тебе!
- То я на тебе теж гніваюся! - Ліда віддула губки, встала з крісла і пішла геть.
Прийшла Лідуся до своєї кімнатки. Хотіла розказати лялі, що гнівається на маму. Але тільки торкнулася вона червоної суконочки лялі, як ляля запищала:
- Не руш мене! Мені твоя мама пошила таку гарну суконочку, а ти гніваєшся на маму!
Пішла Ліда до ведмедика. Але ведмедик забурмотів:
- Лиши мене! Твоя мама прилатала мені вухо, коли ти його обірвала, а ти гніваєшся на маму!
Пішла Ліда до м'ячика, зеленого, квітистого. А той і собі:
- Лиши мене! Твоя мама купила мене тобі на уродини. Я коштував дорого, і твоя мама мусіла добре на працюватися, щоб мене купити! А ти гніваєшся на маму! - і м'ячик покотився геть під ліжко.

На вікні стояла в вазонку рожева квітка. Пішла Лідуся до неї, щоб розказати їй, що гнівається на маму. Але квітка обурено затріпотіла листочками:
- Мене твоя мама посадила у вазоник і підливає щоднини, а ти гніваєшся на маму! Іди собі геть; я не хочу говорити з тобою!
Аж тут озвався і тканий килимик під ногами:
- Мене твоя мама привезла з дому аж через море!
І тріпає та чистить мене кожної суботи, а ти гніваєшся на маму! Забирайся і не пробуй мене топтати! - і почав килимик морщитися та суватися по долівці, так що Ліда трохи не перевернулась.
А тут ще й суконочка почала доповідати:
- Мене твоя мама сама вишивала цілими ночами, сама мене пере та прасує, коли ти мене посмаруєш, а ти гніваєшся на маму!
Цього було вже Лідусі забагато! Вона розплакалась і мерщій побігла в їдальню... перепросити маму і чемно випити молочко.

За матеріалами: Леся Храплива. "Вітер з України". Оповідання та казки для дітей. Мюнхен, Українське видавництво, 1958, стор. 111 - 112.
Читайте на нашому сайті твори, присвячені мамі:
​ Казочка про маму "Подарунок" - від Марії Пономаренко

Настала весна. Багато клопотїв з'явилося у звірів та птахів. Усі вони чепурили свої оселі, лісові галявини. Дехто змінював вбрання: зайці скидали білі шубки, а натомість одягали сірі, вовки та ведмеді лише обновляли старі кожухи, бо не звикли міняти кольору. Та найбільше метушились малята, потай від усіх готуючи подарунки, адже незабаром - мамине свято. У цей день на головній лісовій галявині мали зібратися найповажніші мешканці лісу й вирішити, кому ж присудити головний приз за найкращий подарунок....

Читайте багато гарних віршів про маму від Марійки Підгірянки, Юрка Шкрумеляка, Валентини Бондаренко, Марії Пономаренко, Олеся Лупія, Варвари Гринько, Наталки Талиманчук, Віктора Геращенка, Наталі Забіли, Анатолія Костецького, Андрія Малишка, Євгена Сверстюка, Романа Завадовича, Лідії Компанієць, Віктора Геращенка, Наталки Позняк, Миколи Подоляна, Василя Симоненка, Ірини Жиленко, Володимира Підпалого, Степана Олійника та інших відомих українських поетів.

Дивіться також на нашому сайті інші твори Лесі Храпливої-Щур:

Леся Євгенівна Храплива - українська письменниця, пластова діячка і педагог на еміграції. Лесі Храпливій судилося стати українською письменницею. Вона - тонкий лірик, майстер художнього слова. Грунт, на якому зростали її таланти, - це народ і вірна любов до нього.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леся храплива-щур

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казка про маму

# data[].attributes.attachment_link.title
Мама. Казка для дітей від Лесі Храпливої-Щур

# data[].attributes.attachment_link.description
Лідусю, ти вже випила молочко? - питала мама. - Ні! - А чому? - Бо ні! - Лідусю, випий молочко, поки тепле! - Не хочу! - Лідусю, мама буде гніватися! - То гнівайся! - Ти нечемна, Лідусю! Я гніваюся на тебе! - То я на тебе теж гніваюся!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Випало Совеня із гнізда та й повзає лісом. Далеко забилось, не може знайти рідного гнізда. Побачили птахи малого - некрасивого, з великою головою, вухатого, банькатого, жовторотого. Побачили та й питають, дивуючись:
- Хто ти такий? Де ти взявся?
- Я - Совеня, - відповідає мале. - Я випало з гнізда, не вмію ще літати і вдень дуже погано бачу. Я шукаю маму.
- Хто ж твоя мама? - питає Соловей.
- Моя мама Сова, - гордо відповідає Совеня.
- Яка ж вона? - питає Дятел.
- Моя мама найгарніша.
- Розкажи, яка ж вона, - питає Дрізд.
- У неї голова, вуха й очі такі, як у мене, - відповідає з гордістю Совеня.
- Ха-ха-ха! - зареготали Соловей, Дятел і Дрізд. - Та ти ж потвора. Виходить, і мати твоя така сама потвора.
- Неправда! - закричало Совеня. - Мама в мене найгарніша.
Почула його крик Сова, прилетіла, потихеньку взяла Совеня за лапку й повела до рідного гнізда.
Совеня уважно подивилося на свою маму: вона була й справді для нього найгарніша!

За матеріалами: Василь Сухомлинський. "Вогнегривий коник". Казки, притчі, оповідання. Упорядкування і передмова Ольги Сухомлинської. 2-е видання. Київ, "Вікар", 2008 р. Малюнок Адель Гілевич.

Більше творів для дітей Василя Сухомлинського на нашому сайті:

У 1926 - 1933 роках В. О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оповідання твори для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
найгарніша мама

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казка для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малюнок адель гілевич.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Найгарніша мама", казка (Василь Сухомлинський)

# data[].attributes.attachment_link.description
Випало Совеня із гнізда та й повзає лісом. Далеко забилось, не може знайти рідного гнізда. Побачили птахи малого - некрасивого, з великою головою, вухатого, банькатого, жовторотого. Побачили та й питають, дивуючись: - Хто ти такий? Де ти взявся? - Я - Совеня, - відповідає мале.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Того року була пізня весна, а погода так швидко змінювалася з сонячної на дощ з градом, з затишшя до ураганного вітру, що лісові мешканці геть розгубилися.
Так і застудилась мама-кроля, коли бігала на галявину за соковитою травою для своїх кроленят. Чхає й кашляє вона.
Вухастики маленькі зібралися купкою і думають, чим їй допомогти.
Старший Білохвостик сказав:
- Треба малина і мед.
Маленька Пушинка переглянула скромні запаси, що злишилися після зими:
- У нас нема.
- Зате у ведмедика Бума є, - продовжив Білохвосттик.
- Туди ж так далеко 1ти, - злякався Лякайчик, що всього боявся.
- Та ні, близько, - відказали братик та сестричка.
Вони залишили середнього братика на господарстві і самі побігли до лісового джерельця. Там, де потічок ставав ширшим, а водичка перестрибувала через камінці, треба було перейти на інший бік.
- Обережно, слизько, - попередив Білохвостик.
Кроленята швидко дістались до домівки ведмедів. Тільки вдома нікого нема!
Сіли малюки на порозі та й сумують:
- Вдома мама і Лякайко будуть переживати, що нас так довго нема. Скоро вже й татусь з лісового господарства додому прийде.
Бачать, а над ними сорока-поштарка сидить.
- Тітонько, чи не могли б ви ведмедів пошукати? Ми до них меду попросити прийшли, матуся захворіла.
- Негоже мамі хворіти, а вам самим по лісу ходити, - проскрекотіла білобока і полетіла кудись.
А за хвильку і клихоногі господарі прийшли. Вислухали вони прохання і відправили ведмежа до комори.
- Ось вам мед липовий, малина і калина. Хай одужує матуся, - побажав Бум, простягаючи три кухлики.
Пушинка взяла один кухлик, Білохвостик решту і кроленята вирушили додому.
Вечоріло, небо вкрили рожеві сутінки і малята так поспішали, що геть забули про слизькі камінці. Але Пушинка підтримала брата, коли той ледь не впав у воду.
Ось вже й світло з їхніх віконечок видно.
І тато-кріль спішить назустріч.
Він лагідно обійняв кроленят:
- Ви дуже відважні. Ходімо лікувати маму.
Після гарячого малинового чаю з медом матуся міцно заснула
А татусь взяв книжку і читав малюкам казку, як зайчик ходив по мед для мами, коли вона захворіла.
"Майже, як ми," - подумала Пушинка, закриваючи оченята.
Правда?

© Солтис-Смирнова Марія Петрівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Мед для мами

# data[].attributes.attachment_link.description
Того року була пізня весна, а погода так швидко змінювалася з сонячної на дощ з градом, з затишшя до ураганного вітру, що лісові мешканці геть розгубилися. Так і застудилась мама-кроля, коли бігала на галявину за соковитою травою для своїх кроленят. Чхає й кашляє вона. Вухастики маленькі зібралися купкою і думають, чим їй допомогти.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Одного дня маленькі гномики прокинулися, вибігли на кухню, щоб привітатися з мамою і з'їсти смачний сніданок. Але мами там не було!!! Не пахло свіжими булочками з хрусткою скоринкою, не стояло на столі свіже молоко.

- Що трапилося? - розгублено спитала Оленка в Марка

- Не знаю, мама зникла.

- А куди вона могла піти?

- Я думаю, що нашу маму хтось викрав. - задумано промовив братик.

- Ой, а як же ми без неї?

- А ніяк! Рушаймо шукати маму. А на допомогу ми можемо покликати Промінчика, Жартуна і Мудрагеля.

- Добре, тоді я зберу речі, - Оленка була така засмучена, що на війках у неї висіла слізка.

Вона побігла до кімнати, щоб покласти до наплечника линву, компас, плюшевого зайця, а на кухні вона захопила термос з чаєм і нашвидкоруч зробила кілька канапок. Не забула й про те, що вони з братиком ще не снідали: налила молока, дістала вчорашні булочки з шафки, намастила їх медом, поставила все це на стіл.

- О, привіт! - гукнув, всівшись на підвіконня Сонячний Промінчик.

- Доброго ранку, Промінчику! Снідати будеш?

- Звичайно! Я не встиг поснідати вдома, почув, що Марко мене кличе. - В кухню увійшов Марко з Зайченятком - Мудрагелем.

- Зараз ще має прилетіти Жартун, йому ж найдалі.

- Ну, тоді до столу, - гостинно запросила всіх Оленка, - давайте снідати.

- Добридень! Що у вас трапилося? - вже з порога зашумів Жартун-Веселун.

- У нас зникла мама, ми думаємо, що її викрали. Терміново рушаємо на порятунок. - Серйозно розказав Марко, - просимо вас нам допомогти.

- Звичайно допоможемо, - засміявся Промінчик.

- Ура! Пригоди! - Вигукнув Жартун - Сміхотун (хтозна, як, насправді, його звати). Подивився на сумних дітей, засоромився. - Звичайно, ми допоможемо врятувати вашу маму.

- Я теж буду допомагати, - поважно мовило зайченя.

- І я, візьміть і мене з собою! - запищало щось з підлоги.

- Але де ти? Хто? Покажись, - здивувались усі.

- Я ось, - підскочив високо коник-стрибунець. - Доброго дня, мене звати Далекострибаючийвисоколітаючийдзвінкокрилий Кузь.

- Ой, яке довжелезне ім'я! - Вигукнула Оленка і страшенно засмутилася. - А я не запам'ятаю.

- Можете називати мене просто Кузь.

- Гаразд, - посміхнулася дівчинка. - Дуже приємно, мене звати Оленка, а це Марко, мій братик, Жартун-Веселун із Найсмішнішої країни найвеселіших жартунів, Перший Сонячний Промінчик з Сонячного королівства, і Мудрагель - зайченятко з Зеленого Гаю. А чому ти хочеш іти з нами?

- Ваша мама колись врятувала мене від лап лютого павука, що вже добирався до мене по своїх сітях. Тепер я мушу їй віддячити і допомогти вам врятувати вашу маму.

Всі поснідали і рушили в дорогу. Жартун сказав, що, коли летів сюди, то бачив незвичний рух у Найсумнішому царстві Найнепривітніших Плакс. Чомусь всі бігали, галасували. Жартун подумав, чи не почав найвеселіший шпигун розвідку. Коли найвеселіші шпигуни потрапляли в іншу країну на розвідку, то навколо ставало дуже-дуже весело і гамірно, навіть у Найпохмурішому царстві. Але коли Жартун уважніше придивився, виявилося, що ніхто не розважається. Просто всі страшенно заклопотані і зайняті чимось. Тоді Жартун не звернув уваги, але зараз подумав, чи не туди, бува, потрапила мама Оленки та Марка. Отже, всі рушили у Найсумніше царство Найпохмуріших Плакс.

- Але, як ми будемо відбирати нашу маму? - спитала Оленка. - Їх багато, а нас всього шестеро з Кузем та Мудрагелем.

- Зате вони сумні і злі, а ми веселі і завзяті! - сказав Жартун.

- Ми налякаємо їх сонячним світлом, бо ж зі мною завжди дуже багато моїх братиків і сестричок, - прожебонів Промінчик.

- А ще... серед них точно немає таких розумників, як я, - мовив Мудрагель.

- І вже точно, ніхто з них не вміє так дзвінко сюрчати крильцями і так високо стрибати, як я!

- Ну, - засміявся Марко. - З такою командою ми точно здолаємо всіх Плакс.

- Тільки пам'ятайте, що в Найсумнішому царстві не можна зронити жодної сльозинки, бо назавжди залишишся підданим їхнього царя. Що б не трапилося, мусимо посміхатися, навіть, якщо здається, що зараз пора плакати. Посмішка - це єдине, чого бояться всі мешканці цього похмурого царства. - Посерйознішав Жартун.

- Добре, Веселуне, ми не забудемо, - дружно загули всі і поквапилися на відомий вже літальний апарат - Маркове ліжечко.

Марко з Оленкою сіли посередині, Кузь заховався під простирадлом, щоб його не здуло вітром. Мудрагель вхопився лапками за бильще, щоб можна було добре роздивитися, що там внизу. Промінчик всівся з самого краю, звісив тоненькі ніжки з ліжка і щось собі наспівував. Ну, а Жартун-Сміхотун вирішив не летіти на ліжку. Він був з казкової країни і, як всі казкові істоти вмів гарно літати.

- Лети, лети ракето! Лети швидко, обганяй вітер! Вперед, до Найсумнішої країни Найнепривітніших Плакс.

Ліжечко легко здійнялося і майнуло в блакитне небо. Всі зачаровано дивилися вниз. Під ними пропливали вині річечки, зелені ліси, жовті поля. Інколи до них прилітали ластівки, подивитись, що за дивний птах з'явився серед хмаринок. Та, коли вони бачили Промінчика, розуміли, що у нього, напевно, якісь важливі справи і, нічого не запитуючи, летіли собі геть. І ось на горизонті з'явилася темна пляма лісу-болота Найплаксивішого царства Найпохмуріших Злюк (чи як там воно називається, те огидне царство). До цієї плями навіть наближатися не хотілося, така вона була сумна і непривітна. Але гномики вже тужили за мамою і ладні були зробити все, аби тільки її врятувати. Отож друзі напружились: Промінчик засвітився яскравіше, Мудрагель аж вухами засмикав, так сильно почав думати. Жартун пригадав щось веселе і засміявся, а Кузь дзвінко засюрчав. Діти вдивлялися в щораз зростаючу громаду темного лісу.

- Не забувайте посміхатися, - нагадав Жартун.

- Не забудемо, - серйозно відповів Марко.

ІІ.

Ми мало знаємо про маму гномиків. Певно, прийшов час про неї розповісти. Вона чарівниця. Ні, не та, що махає чарівною паличкою і виконує бажання, а справжня. Усім допомагає, лікує звіряток, одного разу довелося їй побувати і в Зеленому гаю, там якраз похворіли всі звірята. Рятує слабших від сильніших, допомагає сонечку розмальовувати світ. А ще... ще вміє пекти надзвичайні пиріжки і булочки з хрусткою скоринкою. Мама гномиків дуже любить сміятися і, на думку Марка і Оленки, немає гарнішої і кращої від неї чарівниці. Вона завжди зайнята, тому доглядати діток їй допомагають щирі друзі - Сонечко, Таємничий володар Зеленого гаю (який, насправді, не такий вже й таємничий, просто зайченятко-Мудрагель попросило свого тата стати Таємничим, щоб друзі не стали обходити його стороною), Найголовніший Сміхотун Найсмішнішої країни найвеселіших жартунів. У відповідь на добро вони чим могли віддячували, відсилали своїх дітей і друзів, щоб займали Марка і Оленку чимось дуже-дуже цікавим.

Тато гномиків працював у чудо-технологічній компанії і був таким сильним чарівником, що ніколи не мав часу. Але інколи, коли у тата траплявся вихідний, усі разом вони вибиралися десь у цікаве місце, розважалися і багато сміялися.

Сьогодні, маму гномиків терміново викликали на нараду чарівників і чарівниць і вона не встигла до сніданку. Бігла додому і думала, що роблять там її діти. Яке ж було її здивування, коли вона побачила, що дома порожньо, дітей нема, а з шафки зникли булочки і термос. Чайник ще був гарячим, тому вони не могли піти далеко. На столі вона побачила чорний слід-пропалину, такий міг залишити тільки промінчик, а з дитячої кімнати зникло Маркове ліжечко. Мама-чарівниця захвилювалася, що могло трапитися, щоб діти так рано вже кудись подалися. Стала дзвонити сонечкові, куди подівся його син - Перший Сонячний Промінчик.

- Як? Ти вдома? Всі думали, що тебе викрали Плакси і полетіли тебе рятувати. - повідомило здивоване Сонце.

- Куди? Кого? Що ж робити? Лишенько. - мама гномиків стала швиденько збиратися в дорогу. Не можна запізнитися!

ІІІ.

Оленці було дуже прикро, так прикро, що хотілося плакати. Вже півгодини вони у цій глушині, а про маму нічого не чути.

- Не плач, посміхайся! - наказав Марко, посміхаючись у натовп непривітних фізіономій.

- Я більше не можу. Я хочу до мами.

- І я не можу, вперше в житті я не можу посміхатися, - від напруженого посміхання у Жартуна боліли щоки.

- Робіть щось, бо я скоро взагалі згасну, ми не можемо світити у такому темному місці.

- Слухайте, хлопці, - зважилося, нарешті, зайченя. - А що сьогодні у вас була за пригода, що ви були такі схвильовані?

- Не твоя справа, коротуне!

- Ні, все-таки, нас дуже цікавить відповідь на це питання.

- Привели бранку-полонянку. Тепер вона навіки наша. - загудів-заревів натовп.

- Мама! - вигукнула Оленка і тяжко понурилася.

- Тримайте дівчисько, дивіться, дівчисько от-от заплаче! Який гарний у нас сьогодні день! Аж двоє свіжих Плакс-Злюк прибуло до нас.

- Я не злюка і зовсім не плакса. - посміхнулася через силу Оленка, ледь-ледь стримуючи сльози.

- Треба щось робити, викликаю допомогу, - вигукнув Промінчик. Одразу звідусіль почали пробиватися ще промінчики, вони яскраво-яскраво засвітили, засміялись, залоскотали усім носи і щічки. Навіть Плакси стали виглядати значно краще, позбувшись вічно блідого кольору обличчя.

- Ай-ай-ай! Рятуйте! На нас напали!

- Я теж кличу на допомогу, - засюрчав коник, з трави почали вилазити усілякі жучки, коники, мушки, всі вони розповзлися по Плаксах-Злюках. А хто ж зможе стриматися, якщо його лоскочуть! Всім стало страшенно смішно і всі плакси, чесалися, посміхалися, каталися по землі.

- Тоді й я спробую щось зробити, - промовило зайченя, і стало розповідати смішні-смішні історії. Знало воно їх багато, на те ж і було Мудрагелем. Плакси і діти стали дружно сміятися, дивитися одне одному в обличчя, обійматися. Давні слуги похмурого царства звільнялися від багаторічної похмурості.

- А де ж наша мама? - все ще посміхаючись, мовила Оленка.

- Та ось же вона, наша полонянка, ну, тепер вже, ніби, і не полонянка. Добре, ви тут розбирайтеся, а ми будемо розходитися по домівках. - Темний ліс раптом став яскравим, зеленим, усміхненим. Болото швидко сохло під жаром сонячних промінчиків, але дітям було сумно. Полонянка була зовсім не їхньою мамою.

Тут щось загуло, засвистіло над колишнім темним лісом. Мама! Мама гномиків, як вихор летіла рятувати діток. Коли вона дізналася, що дітки врятували стільки мешканців похмурого королівства, то перестала хвилюватися, обняла сміливого сина і розумницю доню. А потім запросила всіх на смачний обід. Оленчині канапки давно з'їли, чай випили і були голодні, тому з радістю погодилися.

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка про гномиків і їхню маму

# data[].attributes.attachment_link.description
Одного дня маленькі гномики прокинулися, вибігли на кухню, щоб привітатися з мамою і з'їсти смачний сніданок. Але мами там не було!!! Не пахло свіжими булочками з хрусткою скоринкою, не стояло на столі свіже молоко. - Що трапилося? - розгублено спитала Оленка в Марка - Не знаю, мама зникла.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
С еред високих гір стояла невелика фортеця. Там, у маленькому будиночку, жила колись одна вдова: чоловік її, як це часто буває серед мешканців фортець, загинув на війні.

У тієї вдови було двоє діток: хлопчик і дівчинка. Хлопчика звали Войнічел, а дівчинку - Гарнікуца, тобто Хоробрий і Працьовита.

Жили вони дуже бідно. І радісно вдові було лише тоді, коли вона дивилася на своїх дітей.

Одного разу до фортеці в'їхала карета. Такої карети ще ніхто тут не бачив - оздоблена золотом, коштовним камінням, а в запрягу витанцьовувало дванадцять чорних коней-скакунів, самі як вогонь, збруя на конях срібна, у гриву вплетені стрічки та жовте пір'я. Слідом за каретою верхи їхала юрба слуг. Усі озброєні до зубів, у позолочених кольчугах.

У передку карети сидів бородатий кучер у гаптованій золотом парчевій лівреї, а в самій кареті, розвалившись на подушках, сиділа пані. Була вона стара, огрядна, злими очима зиркала на зустрічних людей.

Карета проїхала через подвір'я фортеці до вдовиного будиночка.

Діти саме бавилися в садочку, а мати з заклечаного ганку стежила за їхньою грою та шила їм сорочечки. Пані пихато звернулася до матері:

- Я - Богація![1] Я - наймогутніша королева! Мої багатства - неміряні, моїх слуг - не злічити!..- Потім уже м'яко, вдавано улесливо: - Я чула про твоїх дітей. Знаю, які вони добрі та слухняні, і приїхала сюди, щоб ти віддала їх мені... Разом з ними будеш щасливою й ти!

Мати серцем відчула небезпеку, схопила дітей на руки, пригорнула до себе й відповіла:

- Не віддам я їх тобі! Багатство твоє здобуте грабунками та війнами... Ніякого щастя в такому багатстві нема. Воно приносить тільки горе. Моє щастя - це моя праця та мої діти. Іди геть звідси, Богаціє, іди, ти нам не потрібна!

- Слухай мене, бо погано буде! - заскреготіла Богація зубами. І тут же лагідно, медовим голосом додала:- Я хочу зробити з твого сина ватажка витязів. Він воюватиме проти моїх ворогів, охоронятиме рабів моїх та добуватиме дедалі більше для мене скарбів! Він здобуде собі славу! А дочку твою я повезу до себе, щоб вона жила поруч зі мною в моєму золотому палаці!

Мати ще міцніше пригорнула дітей до себе і, гнівна та безстрашна, вказала пальцем на дорогу, що вела з фортеці.

Пані розгнівалась, обличчя її почорніло й перекосилося від люті. Вона вихопила з кишені шовкову хустку, махнула нею перед материним обличчям. Від хустки повіяло отруйним запахом - мати знепритомніла.

Воїни в золотих кольчугах накинулись на неї, вирвали з її рук дітей, і карета вмить зникла з фортеці.

Опритомніла бідолашна мати і не знайшла своїх дітей. Від жаху та горя мати не знала, що їй робити, і заплакала.

Але слізьми горю не зарадиш, дітей треба рятувати. З ціпком у руках і з торбиною за плечима пішла вона в далеку важку дорогу. Всіх зустрічних розпитувала про своїх дітей, але їх ніхто не бачив.

А мати йшла і йшла, все далі й далі - широкими полями, густими лісами, переходила бродом великі ріки...

У дорозі матір захопила зима. Люди й звірі принишкли й поховалися. Тільки мати все йшла і йшла...

Якось опівночі підійшла вона до підніжжя стрімкої, мов стіна, гори, та такої високої, що вершина її ледве виднілася серед чорних хмар. Мати видиралась на покриті кригою скелі, обривалась і знову, чіпляючись скривавленими руками за виступи та тріщини, піднімалася все вище й вище. Раптом мати побачила вгорі на стрімкій скелі величезного беркута. Він погрозливо змахнув крилами, але мати не злякалась.

- Беркуте, беркуте, чи не знаєш ти, де палаци Богації?

- Кру!.. Кру!..- закричав у відповідь беркут і вдарив дзьобом у скелю.- Я знаю, де палаци Богації! І дорогу туди знаю! Але я - Холод! Я не покажу тобі дороги, поки ти не віддаси мені чудових золотистих кіс, якими я прикрию свою голову й тіло!..

Мати, не задумуючись, розплела свої розкішні шовкові коси й простягла хижому птахові:

- Візьми мої коси! Тільки покажи дорогу!..

Беркут закутався в коси, витягнув крило вбік і хрипко закаркав:

- Он там, далеко-далеко, темний ліс. За ним дорога, яка приведе тебе до палаців Богації. Але ліс той безмежний, густий, як віник, а в ньому повно диких звірів. Тобі не вдасться пробратися через нього!...

Беркут ще не закінчив каркати, а вдова вже пішла в дорогу. З неймовірними труднощами перебралася вона через обледенілу гору, провалювалася в снігові замети, вибиралася з них і все йшла і йшла вперед, поки опівдні не потрапила в дрімучий ліс.

Праліс був такий густий, що мати ледве пробиралася між деревами та колючими чагарниками, які шматували одяг і рвали тіло.

Мати була вкрай стомлена і виснажена, а в очах її світився такий сум, що навіть хижі звірі не наважувалися чіпати її. Та ось вискочив здоровенний сірий вовк і закричав:

- Що тобі тут треба, жінко, і як ти посміла зайти в мої володіння?

Бідолашна мати зупинилася перед сірим вовком і заплакала:

- Вовче, володарю лісу! Я ніколи б не наважилася зайти в твої володіння, коли б королева Богація не вкрала моїх дітей... Вибач мені і скажи, будь ласка, куди йти, щоб потрапити до її палаців?

Вовк, ошкірившись, вислухав матір, а потім завив:

- Ти повинна віддати мені свої білі зуби, бо я - Голод! Я вічно голодний, а мої зуби вже затупилися! Тільки тоді я покажу тобі, куди поїхала Богація!

Мати віддала вовкові свої білі, мов перламутр, зуби.

- Ось тобі мої зуби, вовче! Тільки скажи, куди мені йти?

- Он туди! - показав вовк.- Бачиш піски, що сяють під сонцем? Тільки ти ніколи туди не дійдеш! Ніколи! Чуєш?

Та мати вже не слухала його. Вона поспішала в синю далечінь. Ішла довго-довго. Та ось, нарешті, дійшла до сипучих пісків, що сяяли під сонцем. Ноги її глибоко вгрузали в пісок, спека обпалювала тіло. Мучила спрага. І ніде жодної краплини води.

Господаркою цього краю була велика жаба із зеленою зморщеною шкірою та вибалушеними, наче блюдця, очима.

Мати попросила жабу, щоб та показала дорогу до палацу Богації. Жаба пильно подивилася на неї своїми банькуватими очима заквакала:

- Знай, жінко, що я - Спрага. Я скажу, куди треба йти, але тільки тоді, коли ти віддаси мені свої рожеві нігті. Я ритиму ними пісок, щоб знайти воду!

Не промовила мати ні слова. Мовчки віддала жабі свої нігті й пішла туди, куди вона сказала...

Довго ще мати ходила, багато зазнала страждань та мук і раптом, перед заходом сонця, помітила на вершині сірої стрімкої скелі золотий палац. Скелю обмивала каламутна й чорна, немов глибока ніч, вода. Палац був прекрасний. Але наскільки він гарний, настільки ж ядуче повітря висіло над ним... Мати згадала, що саме таким запахом віяло й від хустки, якою махнула їй в обличчя Богація...

Отже, це і є палац Богації.

Над каламутною водою перекинувся перловий міст, з'єднуючи берег з палацом. І мати пішла тим мостом. Серце її повнилося радісними надіями. Ослаблими руками вона постукала в єдині великі ворота, які вели в палац. Але ніхто їй не відповів. Мати ще раз постукала. Потім стукала ще й ще... Тільки тоді, коли на небі зійшов місяць, ворота відчинилися. І побачила мати на порозі палацу привида.

Це був сторож - напівлюдина, напівсобака. У нього крила, як у кажана, волосся та борода - немов з колючого бур'яну, а зуби в роті - сталеві.

Не злякалася мати потвори-сторожа, впала перед ним на коліна:

- Скажи, будь ласка, де мої діти? Пожалій мене, скажи!

- Ха-ха-ха! - зайшовся сторож сміхом.- Пожаліти, кажеш? А чи знаєш ти, жінко, що я - Безжалісний?! Я - сторож Богації, сторож усіх її багатств. Діти твої тут. Тут і інші викрадені діти. Але я тебе не пожалію!..

Мати, плачучи, впала на коліна, благала сторожа, надіючись якось пом'якшити його серце. А він лише глумився із щирих материнських сліз.

- Саме тепер,- сказав він,- через кілька днів твоєму синові Войнічелу виповниться стільки років, що його можна посилати на війну! Він служитиме нашій королеві. Він здобуде для неї нові багатства, а сам загине. Зрозуміла? Загине на полі бою!

- Загине? Мій Войнічел загине? - заламала мати з горя руки.- А моя дівчинка Гарнікуца? Що станеться з нею?

- Вона в золотих покоях королеви. Разом з іншими викраденими рабинями вона тче полотно, щоб збільшувати багатства королеви.

Два дні й дві ночі плакала мати, благаючи Безжалісного. З її сліз біля палацу утворився ясний та чистий струмок, і води його потекли вниз. На третій день, коли Войнічела разом з іншими хлопцями мали посилати на війну, сторож відчинив мідні ворота й сказав матері:

- Королева передала, що вона згодна відкласти похід хлопців на війну, якщо ти віддаси їй своє материнське серце.

- Віддам! - прошепотіла мати.- Тільки щоб мій син не йшов на війну грабувати людей...- Вона вирвала серце з грудей і віддала його.

Сторож дико зареготав, задоволений, що вдалося обманути жінку: вирване серце не рятувало сина від походу. Сторож схопив серце матері й поніс його Богації. Королева на радощах звеліла кинути серце до інших скарбів.

А вимучене серце, сповнене великою материнською любов'ю, стало так гаряче гріти, що від його тепла розтопилися всі кайдани невільників і розвіявся отруйний запах. З відімкнутих темниць вийшли хлопці й дівчата. Вільні й радісні, вони збиралися в розкішних садках.

Побачивши це, королева перелякалася й разом із своїми прислужниками сховалася в потаємному підземеллі.

На місці, де мати вирвала своє серце, виріс величезний кущ троянд, усіяний прекрасними квітами. Попід кущем тік струмок материнських сліз. Тут і зустрілися Войнічел та Гарнікуца. Відколи вони були в палаці, то так і не бачили одне одного. Тепер вони не могли наговоритися, розповідаючи про себе та згадуючи матір... Брат і сестра так і заснули біля куща, думаючи про матір.

Схилившись над головами Войнічела й Гарнікуци, трояндовий кущ пестив їхні обличчя й ніжно шелестів. Той шелест перетворювався в хвилюючі слова, що лилися у вуха братові й сестрі.

І діти проснулися. Войнічел заграв на ріжок і всім, хто підходив на цей клич, розповідав про те, що почув від троянд.

Запалені справедливим гнівом, викрадені сини озброїлися мечами, що готувала для них Богація, й зайшли в палац. Хлопці знищили королеву. Безжалісного та усіх її прислужників і вщент зруйнували все королівство Богації. На місці золотого палацу виникла родюча земля.

Потім Войнічел із побратимами пішов у наступ проти Холоду, Голоду й Спраги. Водночас хлопці шукали живої води, щоб повернути життя матері.

У довгих походах і в тяжкій боротьбі вони знайшли всіх потвор і знищили їх. Не знайшли тільки живої води. Тому, незважаючи на перемогу над злом, люди були похмурі й невдоволені.

Тим часом трояндовий кущ перемінив свої квіти на червоні плоди, що падали з гнучких гілок у ясний та чистий, як сльоза, струмок, і хвилі несли трояндове насіння по всіх усюдах світу.

Войнічел з Гарнікуцою стояли біля рідного куща і в шелесті його чули слова матері:

- Не журіться, діти мої! Жива вода - у ваших вчинках, у ваших діях. Моє серце більше не стікає кров'ю, бо ви живете в мирі, бо зникли Холод, Голод і Спрага. Працюйте, діти мої, будуйте прекрасну і сильну фортецю. Укріплюйте її з року в рік. Спільно живіть у цій фортеці, у мирі й достатку!..

Знову заграв ріжок Войнічела. Брат і сестра розповіли людям те, що почули. І люди громадою взялися будувати нову фортецю.

Трояндовий кущ, що виріс із серця матері, опинився в центрі нової фортеці, спорудженої чесною працею. Діти, визволені з рабства любов'ю матері, завжди укріплювали свою фортецю й досі живуть щасливо.

[1] Богація - багатство (рум.).

# data[].attributes.attachment_link.title
Серце матері

# data[].attributes.attachment_link.description
С еред високих гір стояла невелика фортеця. Там, у маленькому будиночку, жила колись одна вдова: чоловік її, як це часто буває серед мешканців фортець, загинув на війні. У тієї вдови було двоє діток: хлопчик і дівчинка. Хлопчика звали Войнічел, а дівчинку - Гарнікуца, тобто Хоробрий і Працьовита. Жили вони дуже бідно.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- -

Воно замерзло й хотіло їсти.

- -

Але мама не чула, вона була далеко. І все тому, що вчора хлопчик-школяр узяв малого клубочка до себе додому. Бешкетнику було байдуже, що за ним бігла мама кошеняти й плакала, що вона просила повернути їй дитину. Хлопчик не зважав. Він ніс пухнасту іграшку до себе додому.

- -

Аж, раптом поряд пролунав лагідний голос:

Таня, так звали дівчинку, подивилася на батьків і запитала:

© Copyright: Наталя Гуркіна
2008

# data[].attributes.attachment_link.description
Воно замерзло й хотіло їсти. - - Але мама не чула, вона була далеко. І все тому, що вчора хлопчик-школяр узяв малого клубочка до себе додому. Бешкетнику було байдуже, що за ним бігла мама кошеняти й плакала, що вона просила повернути їй дитину. Хлопчик не зважав.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка про день матері | Казки для дітей українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Малятам - дошкільнятам

# data[].attributes.attachment_link.title
"Мама є у всіх звіряток" До Дня матері

# data[].attributes.attachment_link.title
Мама Цапля ❤️ Трогательный мультик 👍 Союзмультфильм HD

# data[].attributes.attachment_link.title
мама для мамонтёка!мультики

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Беляева

# data[].attributes.attachment_link.title
Як курчатко маму шукало

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Добірка віршів про маму
(народні пісні, вірші класиків української літератури)

Мати з сином (з народної пісні)
***
Мати доню колихала,
Колихаючи, співала:
"Ніч надходить, треба спати,
Коло тебе рідна мати".
Я тебе нагодувала,
І сповила, і приспала...
Я не сплю, тобі співаю,
Баю, баю, баю, баю.
Геть від тебе всяке лихо,
Хай круг тебе буде тихо...
Я не сплю, тобі співаю,
Спи, дитино, баю, баю...
колискова
***
Спало дитя, спати буде,
Йому мати сторож буде,
А сестричка до помочі
Та як удень, так і вночі.
Щоб зростало маленятко,
Наше любе пташенятко,
Наша квіточка маленька,
Наша зірочка ясненька.
колискова
***
Здоров'ячко - у сердечко,
А в роточок - говорушки,
А в ніженьки - ходусеньки,
А в рученьки - ладусеньки.
колискова
***
Ой ну, люлі, дитя, спать!
Пішла мати жито жать
Та й вижала три квітки:
Що первую сонливу,
А другую дрімливу,
А третюю щасливу.
Ой щоб воно спало,
Щастя-долю мало
І добрую годину
На малую дитину.
Ой щоб воно спало
І спати хотіло,
Як квіт, червоніло.
колискова
***
***

А-а-а, тутусі!
Пішов батько по груші,
А мати - по дині,
Принесе дитині.
колискова

Тарас Шевченко
***
У нашім раї на землі
Нічого кращого немає,
Як тая мати молодая
З своїм дитяточком малим.
Бувая, іноді дивлюся,
Дивуюсь дивом, і печаль
Охватить душу; стане жаль
Мені її, і зажурюся,
І перед нею помолюся,
Мов перед образом святим
Тієї матері святої,
Що в мир наш бога принесла...

Борис Грінченко
ЗОРІ МАТЕРІ
Олена Пчілка
МАМО Й ДОНЯ ПІСЕНЬКА
Леся Українка
КОЛИСКОВА МАТИ І ДІТИ
Євген Гребінка
УКРАЇНСЬКА МЕЛОДІЯ
Ген там, на могилі, хрест божий стоїть,
Під ним рано й вечір матуся квилить:
"О, боже мій милий! Що я наробила!
Дочку, як схотіла, із світа згубила!"
1840

Левко Боровиковський
МАТЕРИНА СТРІЧА
Пантелеймон Куліш
СВЯТИНЯ
Яків Щоголів
МАТИ СИНА КОЛИХАЛА...
Павло Грабовський
ДО МАТЕРІ
Уляна Кравченко
НА СВЯТО МАТУСІ
* * *

Співай, ненько, тихесенько,
Як давно співала,
коли мене, моя нене,
до сну колисала,
коли пісні тужливої
чародійна сила
на твоєї доні очі
любий сон зводила.

Співай, ненько, тихесенько,
бо сон утікає,
не сплять очі, серце в'яне,
душа умліває.
Твоїй доні змеркли зорі,
сонечко стемніло,
втихла пташка, дрібне зілля
головку схилило.

Ой ще зілля піднесеться
вранці під росою, -
та твоєї доні доля
пішла за водою.
Годі, ненько! Вже серденько
не найде відради,
поки живе, не забуде
тяженької зради!

# data[].attributes.attachment_link.title
Коханій мамі...

# data[].attributes.attachment_link.description
Добірка віршів про маму (народні пісні, вірші класиків української літератури) Мати з сином (з народної пісні) *** Мати доню колихала, Колихаючи, співала: "Ніч надходить, треба спати, Коло тебе рідна мати". Я тебе нагодувала, І сповила, і приспала... Я не сплю, тобі співаю, Баю, баю, баю, баю.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Korali.info (Коралі.інфо) - український жіночий журнал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тема про маму дуже популярна, тому й пісень написано багато.

Ми підібрали для вас найкращі. Ті, якими славиться Україна у світі.

ШАНУЙТЕ МАТЕРІВ
Лариса Козинюк
Шануйте матерів, святих Господніх дочок,
Бо їхні сльози - як густа роса -
З очей котилися повільно опівночі,
Нам кроплячи дорогу в небеса.

Щоб ми не дихали гріховним пилом світу
І не сліпив нам очі промінь зла,
Щоб ми могли протистояти вітру -
Молитвою нас мати берегла.

Щоб багатіли ми душею, а не грішми,
Ціну любові знали у житті...
Але розмови всі облишмо,
А пошукаєм почуття святі.

Ніхто з людей не любить так, як мати,
Ніхто не пробачає, як вона.
Їй перед Богом ще за нас відповідати,
А ми й не бачили, що в косах - сивина...

Що руки погрубіли від роботи,
Що зморшки впали на ясне чоло...
Але не зменшились душі її щедроти
І серце таке ж юне, як було.

Всі наші долі нею пережиті,
Їй біль дітей - немовби власний біль.
Її повчання - як волошки в житі,
А наш характер - як надутий джміль.

Її пісні, немов вечірні зорі,
Мережили нам безтурботні сни.
І коли снігом замітало все надворі,
Була нам мати квіткою весни.

Тож хай не в'яне материнська доля,
Хай не змовкає пісня на вустах.
Шануйте матерів - це Божа воля,
Вони ж свої нам віддали літа.

Нехай тепер радіють нашим крокам,
І щоб ці кроки - у небесний дім.
Немає матерів в нас одиноких,
Буває, діти залишають їх...

О, дай синівської нам, Господи, любові!
Дай слів прощення і подяки слів!
Щоб ми в житті завжди були готові
До ніг припасти наших матерів...

МАТИ
В'ячеслав Хурсенко
За плетеним тином хата маленька,
Чекає родину мати старенька,
І я поспішаю до рідного дому,
Забувши про горе, забувши про втому.
В натруджені руки я знов пригортаюсь,
Пробачте, що рідко, але сповідаюсь,
Про свої спокуси, що часто вам снились,
Про те, що ми, діти, до вас забарились.
О, мамо, я скучив за подихом печі,
За рідним садочком, що лине на плечі,
Я хочу присісти на збитім порозі,
І хліба поїсти, що сниться в дорозі.

ЧУЄШ, МАМО
Назарій Яремчук
Рідна мамо, добра ти моя ненько,
Мамо, мамо, вишенько біленька.
Чуєш, мамо, горлиця мені знову
Нагадала давню пісню колискову.
Мамо, мамо, горлиця, як ти, сива
Проліта крізь літа давнім спомином щаслива.

Чуєш, мамо, більшого нема дива
За пісні, що ти дала як папороть цвіла.

Приспів:
Що було - відбуло, наче сніг зійшло,
Наче сон перейшло молоде чоло.
Що було відбуло за туманом літ
Тільки ти, як тоді, розвидняєш світ.
Що було - відбуло, а тебе зову,
Запитай, запитай, чи я так живу.

Чуєш, ненько моя, вічна пісня та,
Що з дитинства несу через всі літа.
В полі, мамо, з пісні проросло жито,
Буде, мамо, наша пісня жити.
Мамо, мамо, пісня край твого поля,
Вічний сон солдата береже тополя.
Мамо, мамо, край сльози твого болю
Ти мені по війні дарувала щастя-долю.
Чуєш, мамо, учини ж мою волю
Доки світ в моїм вікні даруй свої пісні.
Приспів.

ТАКА РОСА
В. Геращенко
Така роса,
Така роса прозора...
Стрічаю сонце
В полі за селом,
Де квіти польові,
Неначе зорі,
Торкає вітер
Лагідним крилом.
Аж ось, проміння
Розпростерло руки
І спрагло п'є,
Спиває всю росу.
І враз, стріпнувшись,
Подались на луки,
А я додому
Сонечко несу.
А ще в село
Несу пучок волошок.
Ці квіти ніжні
Синьо-голубі -
Тобі, моя єдина
І хороша,
Найкраща в світі,
Матінко, тобі.

МАТЕРІ
Іван Гнатюк
Жди мене, мамо, у кожну хвилину,
Жди у жорстоку добу,-
Доки ти ждатимеш - я не загину,
Я переможу судьбу.

Жди, хоч недоля нас тяжко карає,
Жди у терпінні, в сльозах,-
Я крізь розлуку і відстань безкраю
Лину до тебе, як птах.

Жди серед ночі - до самого рана,
Жди - чи зима, чи весна,-
Може, якраз я прилину й неждано
Стукну у шибку вікна.

Жди на Великдень, коли розговлятись
Будеш з малими дітьми,-
Може, і я завітаю на свято,
Наче воскреслий з тюрми.

Жди й на Різдво - не зневіришся, мамо,
Жди - не давайся журбі,-
Може, я пошепки з колядниками
Заколядую тобі.

Жди ненастанно - у дощ і в погоду,
Жди в хуртовину й жару,-
Я повернуся до рідного роду
І сльози тобі обітру.

Жди, хоч почуєш, що я вже в могилі,
Не подавай за впокій,-
Я тобі вогником на небосхилі
Сіятиму в пітьмі тяжкій.

Жди: що б не сталось - я вирвусь з неволі,
Жди з-під землі й з-під води,-
Я переможу всі муки і болі,
Тільки ти жди мене, жди!

МАМИНЕ СЛОВО
Дмитро Павличко
Я в світі прийшов із маминого слова,
Пробився, наче із яйця, пташа.
Та наді мною шкаралуща нова -
І в ній тепер живе моя душа.

То - космосу яйце. Я бачу в ньому
Вогненні тріщини, коли заграє грім,
Та не дійду ніколи до пролому,
Що міг би стати виходом моїм.

Вертаюся до рідного порога,
Будую над собою укриття...
Від матері до матері дорога -
Це просто називається - життя!

. . . . . .

СЕРЦЕ МАТЕРІ
Олекса Ющенко
Я не забуду і на мить
Про ніжність сонячного серця.
В дитини пальчик заболить,
А в серці матері озветься.
І доброта, і теплота
Поєднані у серці тому.
Пролинули грімкі літа,
А пам'ять поверта додому,
Де твій дитячий милий світ,
Де вчила слову рідна мати,
Де на сторожі ваших літ
Було найважче їй стояти.

ДВА КОЛЬОРИ
Дмитро Павличко
Як я малим збирався навесні
Піти у світ незнаними шляхами,
Сорочку мати вишила мені
Червоними і чорними нитками.

Два кольори мої, два кольори,
Оба на полотні, в душі моїй оба,
Два кольори мої, два кольори:
Червоне - то любов, а чорне - то журба.

Мене водило в безвісті життя,
Та я вертався на свої пороги,
Переплелись, як мамине шиття,
Мої сумні і радісні дороги.

Два кольори мої, два кольори,
Оба на полотні, в душі моїй оба,
Два кольори мої, два кольори:
Червоне - то любов, а чорне - то журба.

Мені війнула в очі сивина,
Та я нічого не везу додому,
Лиш згорточок старого полотна
І вишите моє життя на ньому.

Два кольори мої, два кольори,
Оба на полотні, в душі моїй оба,
Два кольори мої, два кольори:
Червоне - то любов, а чорне - то журба.

. . . . . . . .

НАША МАТИ - СИВАЯ ГОРЛИЦЯ...

Борис Олійник
Наша мати - сивая горлиця.
Все до її серденька горнеться:
Золота бджола - намистиною,
Небо - празниковою хустиною,
Сивий дуб - прокуреним прадідом,
Білочка - мальованим пряником,
Жура-журавель над криницею -
Чистою сльозою-водицею,
А земля - пшеницею ярою,
А літа - замисленим явором,
Що із сорок першого журиться:
"Де ж це, молодице, твій суджений?"
Місяць - непоколотим золотом,
А береза - вранішнім солодом,
Хата - ластівками над стріхою,
А туман - вдовиною втіхою.
Крашанкою - сонечко в миснику...
А вона до всіх до них - піснею.

МАМИНІ ОЧІ

Павло Дворський
Вже вечір приліг біля хати,
У золоті верби старі,
З надією дивиться мати
На плетиво сивих доріг.
Приспів:
Мамині очі, як зорі ясні,
Мамині очі бувають сумні.
Коли нас немає, коли виглядають,
Мов долю і ночі і дні.
Надію у серці плекає
І стелить задуму на шлях,
Іскринками сонця палає
У маминих добрих очах.
Приспів
В них ласка любов'ю зігріта,
Озерця земного добра,
В них промені ясного літа
І рокиво цілих порад.
Приспів

ПІСНЯ ПРО МАТІР
Борис Олійник
Посіяла людям літа свої, літечка житом,
Прибрала планету, послала стежкам споришу.
Навчила дітей, як на світі по совісті жити,
Зітхнула полегко - і тихо пішла за межу.

- Куди ж це ви, мамо?! - сполохано кинулись діти.
- Куди ж ви, бабусю? - онуки біжать до воріт.
- Та я ж недалечко... де сонце лягає спочити.
Пора мені, діти... А ви вже без мене ростіть.

- Та як же без вас ми?... Та що ви намислили, мамо?
- А хто нас, бабусю, у сон поведе по казках?
- А я вам лишаю всі райдуги із журавлями,
І срібло на травах, і золото на колосках.

- Не треба нам райдуг, не треба нам срібла і злота,
Аби тільки ви нас чекали завжди край воріт.
Та ми ж переробим усю вашу вічну роботу, -
Лишайтесь, матусю. Навіки лишайтесь. Не йдіть!

Вона посміхнулась, красива і сива, як доля,
Змахнула рукою - злетіли у вись рушники.
"Лишайтесь щасливі", - і стала замисленим полем
На цілу планету, на всі покоління й віки.

Марія Звірід
* * *
Жінка задивилася у дзеркало,
Посміхнулась трішки гіркувато...
Лиш зіниці - яблуневі зернятка,
Зазвучали теплою Сонатою.

В тій Сонаті - грози, сонце, райдуги,
Сміх весняний і мінор осінній...
Серце заметіль вишневу згадує
І світанок Щастя ніжно-синій.

За вікном вербу гойдає вітер
І смичком виводить тихе скерцо...
Жінка до грудей притисла квіти -
І тепліше стало її серцю.

Бог схилився над її душею.
Огорнув долонями з любов'ю,
Світ зігрітий жінкою цією,
Сонце носить скрізь вона з собою.

Ви - та Жінка, що приносить свято,
Ви - та Скрипка, гоїте зажуру.
Пташка Ви, що створена співати
Серед дня і в опівнічну пору.

Дзеркало вдивляється у Жінку...
В чистий образ святості й спокою...
Витесану Богом, мов сопілку,
Що цей світ озвучує собою.

ПІСНЯ ПРО МАТІР
Музика: В. Їжак
Вірші: Степан Пушик
Виконує: Михайло Сливоцький
Акомпанує: інструментальний квартет "Усмішка"
Земля молодіє від рясту, від сонця, від цвіту,
Душа, мов калина, росте і цвіте від тепла.
Нічого не треба, нічого не хочу від світу,
Лишень аби мати на білому світі була.

З-за гір віє вітер, в степах повмирали морози,
Шумлять осокори, весняно зітхають гаї,
А мати старенька стоїть на високім порозі,
Та й думає мати, як мають ся діти її.

А діти світами, а діти у веснах та в зимах,
Приїдуть і скажуть: "Нам двері, матусю, втворіть".
І доти всі діти живуть по світах молодими,
Допоки чекають, допоки живі матері.

Земля дочекалась і рясту, і сонця, і цвіту,
Душа, мов калина, росте і цвіте від тепла.
Нічого не треба, нічого не хочу від світу,
Лишень аби мати на білому світі жила.

МАМО
Оксана Пекун
Із Києва чи Львова, Бордо чи Амстердама,
З доріг далеких і чужих порогів
Ми їдемо у місто,
де нас чекає мама,
Ми завжди повертаємось додому.
Так часто не встигаєм сказати, що хотілось,
Бо час розлуки нас наздоганяє.
В тих зустрічах коротких ціле життя вмістилось,
В якому мама завжди нас чекає.
Приспів:
Будь здорова, мамо,
Будь щаслива, мамо,
Найвірніший і найкращий друг.
Не сумуй так, мамо,
Не тривожся, мамо,
Бо любов твоя рятує від розлук.
Ти завжди зрозумієш, підтримаєш, порадиш,
Які б нас не спіткали буревії,
Ти все на світі знаєш, ти серцем відчуваєш,
Що сповнене любові і надії.
Приспів

МАТЕРИНСЬКА ЛЮБОВ
Микола Мозговий
Від порога дитинства у далекі світи
Пролітають птахами дні за днями, роки.
Та куди б не занесли мене долі дороги,
Скрізь мене зогрівала твоя вірна любов.
Вона вчила любити найдорожче у світі,
Рідну матінку-землю вона вчила любить.
Приспів:
Твоя любов дає мені наснагу,
Твоя любов веде в незнаний світ.
Так буть вовік, благословенна мати,
Твоя любов вчить, як у світі жить.
І куди б не занесли, мене долі дороги.
До батьківської хати вічно кличуть мене
Твої стомлені руки, такі ніжні, ласкаві,
Твоя вірна, безмежна, материнська любов.
Приспів

МАМА
Віктор Павлік
Забери мене у моє минуле,
Ніжно пригорни уві сні, як колись.
Всі слова лихі ти давно забула,
Що сталося з нами, пригадай, помолись.
Я б тобі приніс всі ліки від сліз,
Сльози старих образ, що пролягли поміж нас,
Я б тобі співав про те, як чекав,
Зустрічі чекав один, не помічав часу плин.
Приспів:
Я закричу, я крізь роки полечу,
І лише твоє ім'я, мамо моя...
Я закричу, цього щастя досхочу
Даруватимуть мені твої руки неземні.
Я уже давно від образ не плачу,
Тане, наче лід, назавжди біль розлук,
Відчиню вікно і тебе побачу,
Зігріється серце від тепла твоїх рук.
Я б тобі приніс всі ліки від сліз,
Сльози старих образ, що пролягли поміж нас,
Я б тобі співав про те, як чекав,
Зустрічі чекав один, не помічав часу плин.
Приспів

МАМА-МАРІЯ
Тріо Мареничів
Зачинаю свій день з дорогого ім'я,

Воно як сподівана мрія,

Як хлібові й сонцю молитва моя,

Мама-Марія, мама-Марія.

Як хлібові й сонцю молитва моя,

Мама-Марія, мама-Марія.

Чую кличеш мене, як виходиш на шлях,

Чоло сподіванням зоріє,

А літо достигле шепоче в полях:

Мама-Марія, мама-Марія.

Бачу сиву тебе, берегиню свою,

В очах від Мадонни замрія,

В любові і слові тебе впізнаю,

Мама-Марія, мама-Марія.

В любові і слові тебе впізнаю,

Мама-Марія, мама-Марія.

Так як змалку мене понесла в сповитку

Туди, де в тумані надія,

Весь вік мою долю несе нелегку

Мама-Марія, мама-Марія.

Весь вік мою долю несе нелегку

Мама-Марія, мама-Марія.

Всі горби перейду, хоч важка крутизна

Спочину на вищій горі я,

І в білому світі повторить луна:

Мама-Марія, мама-Марія.

І в білому світі повторить луна:

Мама-Марія,

Аве Марія...

СИВА ЛАСТІВКА
Борис Олійник
Мамо, вечір догоря,

Вигляда тебе роса,

Тільки ж ти, немов зоря,

Даленієш в небеса,

Даленієш, як за віями сльоза.

Ти від лютої зими

Затуляла нас крильми,

Прихилялася

Теплим леготом.

Задивлялася білим лебедем,

Дивом-казкою

За віконечком, -

Сива ластівко,

Сиве сонечко.

Сад вишневий на порі,

Повернулись журавлі.

А мені, як до зорі,

Долітати на крилі

Все до тебе, як до вічної зорі.

Там, де ти колись ішла,

Тиха стежка зацвіла

Вечоровою матіолою,

Житом-долею світанковою.

Дивом-казкою,

Юним соняхом, -

Сива ластівко,

Сиве сонечко...

МАТЕРІ

Микола Луків
За все, що маю, дякую тобі,
За все, що маю і що буду мати...
Ночами сняться зорі голубі
І вишні білі на причілку хати.

Немов пилину, світ мене крутив,
Ловив я мрію і мету високу.
Пробач мені, що тяжко завинив, -
Лишив тебе на старість одиноку.

Та й що я знав, коли із дому йшов,
Хіба я міг в ту пору зрозуміти,
Яка святиня - мамина любов,
Яка то мука - як лишають діти.

Аж отепер, як став я батьком сам
І час прийшов стрічать і проводжати,
Я знаю ціну тим святим сльозам,
Які тобі судилося спізнати.

Тому і сняться зорі голубі
І вишні білі на причілку хати.
Тому спішу подякувать тобі
За все, що маю і що буду мати.

РОСТЕ ЧЕРЕШНЯ В МАМИ НА ГОРОДІ
Анатолій Горчинський
Росте черешня в мами на городі,
Стара-стара, а кожен рік цвіте,
Щоліта дітям ягодами годить,
Хоча вони й не дякують за те.
Щоліта дітям ягодами годить,
Хоча вони й не дякують за те.
Приспів:
Мамо, мамо, вічна і кохана...
Ви пробачте, що був неуважний.
Знаю, Ви молилися за мене
Дні і ночі, сива моя нене.
Живе старенька мати у господі -
Невтомні руки, серце золоте.
Щодня і дітям, і онукам годить,
Хоч рідко хто з них дякує за те.
Ну що ж, про вдячність забувають люди,
Душа сліпа у щасті, а проте
Вони прозріють, але пізно буде:
Черешня всохне, мати одцвіте.
Приспів ..

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пісні про маму

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші про маму

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лариса козинюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
в’ячеслав хурсенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
в. геращенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро павличко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
назарій яремчук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса ющенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
брис олійник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
павло дворський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
марія звірід

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
михайло сливоцький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оксана пекун

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола мозговий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор павлік

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тріо мареничів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола луків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій горчинський

# data[].attributes.attachment_link.title
20 віршів та пісень про маму

# data[].attributes.attachment_link.description
Тема про маму дуже популярна, тому й пісень написано багато. Ми підібрали для вас найкращі. Ті, якими славиться Україна у світі. Лариса Козинюк Шануйте матерів, святих Господніх дочок, Бо їхні сльози - як густа роса -З очей котилися повільно опівночі,Нам кроплячи дорогу в небеса.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
MAMABOOK - найкращий український сайт для батьків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як привітати матусю із весняними святами чи з днем народження? Наш сайт Mamabook підготував велику підбірку гарних віршів, вітань з Днем матері, 8 Березня. Ця підбірка буде корисною для вихователів та вчителів при підготовці святкових концертів. Для зручності всі віршики про матусю розділені на вікові групи діток.

ВІРШИКИ ПРО МАМУ ДЛЯ 3-4 РОКІВ

***
Матусю, дай ручки твої поцілую,
За шийку тебе обійму,
І щічки погладжу.
Ти знаєш, матусю,
Як дуже тебе я люблю!

***
Мамине свято
Я зустрічаю.
Я для матусі
Віршик вивчаю.
Я подарунок мамі роблю,
Я свою маму
Дуже люблю!

ВІРШІ ДЛЯ ДІТЕЙ 5-6 РОКІВ

***
Мама втомилась, лягла відпочити,
Маю я тихо в кімнаті сидіти.

Сонечка промінь хотів пострибати,
Я попросила його зачекати.

Я свою маму люблю і жалію,
Бо вже доросла і все розумію.

***
Коло, риску, закарлючку
На папері пише ручка.
Все з'єдналось загадково,
І з'явилось перше слово.
Здогадались, яке саме?
Наймиліше в світі - "мама".

ВІРШІ ДЛЯ 7-9 РОКІВ

***
Як в гніздечку пташка
Пташенят голубить,
Так і кожна мама
Діток ніжно любить.
Полетять з гніздечка
Діти-пташенята,
Та завжди матуся
Буде їх чекати.
Пригорне до серця
Теплими руками.
Дітям і дорослим
Добре біля мами.

***
Біля кого найтепліше
- Біля сонця, - шепче поле
І стернею небо коле.
Гріє лапки журавлів,
Вигляда сімох вітрів.

***
Якщо говорити між нами,
То все починається з мами.
І казочка перша у світі,
І сонячна подорож в літо.
Найперші легенькі сніжинки
І сяюче диво - ялинка.
Від мами - і літери, й слово,
І зроблена разом обнова.
Якщо говорити між нами,
То все починається з мами.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Дитячі пісні на 8 Березня, День матері: музика + тексти

# data[].attributes.attachment_link.title
Віршики про маму для дітей 3-4, 5-6 та 7-9 років

# data[].attributes.attachment_link.description
Як привітати матусю із весняними святами чи з днем народження? Наш сайт Mamabook підготував велику підбірку гарних віршів, вітань з Днем матері, 8 Березня. Ця підбірка буде корисною для вихователів та вчителів при підготовці святкових концертів. Для зручності всі віршики про матусю розділені на вікові групи діток.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші про маму

# data[].attributes.attachment_link.description
Степан Павленко, Катерина Перелісна, Валентина Бондаренко, Марія Пономаренко, Тамара Коломієць, Леся Мовчун, Володимир Верховень, Володимир Лучук, Вадим Крищенко, Одарка Бродґед-Криштанович, Олександр Дерманський, Олесь Лупій, Олена Пчілка, Варвара Гринько, Уляна Кравченко, Світлана Кузьменко, Ірина Жиленко, Наталка Талиманчук, Віктор Геращенко, Наталя Забіла, Анатолій Костецький, Михайло Трохим, Марія Пономаренко, Ярослава Шекера, Ніна Мудрик-Мриц, Анатолій Костецький, Лана, Марія Дем'янюк дарують вам свої чудові вірші про маму на мамине свято.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Представляємо велику добірку віршів про маму для дошкільнят та учнів молодших класів.
1. Уклонюся
Катерина Перелісна
2. Матінці
Іванна Савицька
3. Мама

4. Перше слово

Коло, риску, закарлючку
На папері пише ручка.
Все з'єдналось загадково,
І з'явилось перше слово.
Здогадались, яке саме?
Наймиліше в світі - "мама".
Ігор Січовик
5. Мамі

Прийшла весна -
Зраділа мама!
Вона сама як весна.
І весна як мама:
Лагідна, добра,
Ласкава і тепла!
А мамин усміх -
Сонечко з неба!
Прекрасна, як весна,
Мама-красна.

6. Мамо
Оксана Радушинська (М. Пономаренко)
7. Що кому сниться
Вадим Крищенко
8. Сонечкова мама
Анатолій Костецький
9. Мамине свято

Мамине свято
Я зустрічаю.
Я для матусі
Віршик вивчаю.
Я подарунок мамі роблю,
Я свою мамуЇ
Дуже люблю!
Інна Кульська
10. Вийди, сонечко
М. Пономаренко

11. Чарівний килимок
О. Плавенчук
12. Дуже люблю

Матусю, дай ручки твої поцілую,
За шийку тебе обійму
І щічки погладжу.
Ти знаєш, матусю,
Як дуже тебе я люблю!
Катерина Перелісна
13. На роботу мама йде
Олена Роговенко
14. Чи є в світі що світліше
Іванна Блажкевич
15. Моїй мамі
Познанська Марія
16. Мама втомилась

Мама втомилась, лягла відпочити,
Маю я тихо в кімнаті сидіти.

Сонечка промінь хотів пострибати,
Я попросила його зачекати.

Я свою маму люблю і жалію,
Бо вже доросла і все розумію.
Олена Роговенко
17. Мама

18. Мати
М. Підгірянка

19. Найрідніша

20. Гарне слово

Мама! Мама! - гарне слово,
Тільки скажеш - все готове!
"Мамо, кашки!" - кашка є.
"Мамо, чаю!" - вже наллє.
"Мамо, спатки!" - вже роздітий,
I у ліжку, і укритий.
"Мамо, ніжку зав'яжи!"
"Мамо, казку розкажи!"
Мама! Мама! - гарне слово,
Тільки скажеш - все готове!
К. Перелісна
21. Як в гніздечку
Олена Роговенко
22. Ніч над містом
Олена Роговенко
23. Тільки мама

- От за це їм, - каже тато,
Люди влаштували свято.

24. Пісенька про маму-чарівницю

25. Казочка від мами

Як настане вечір, тихо і злегенька,
українську казку каже мені ненька.
Я тоді до неньки тілом всім тулюся -
бо цікаво слухати і боюся...

Ось князівна-краля у неволі в змія,
лицар побиває змія-чародія.
Ось і чарівниця, згорблена бабуся -
ох, цікаво слухати і боюся...

Як настане вечір, тихо і злегенька,
українську казку каже мені ненька,
каже мені казку рідними словами -
ох, яка то люба-мила казочка від мами!
Завадович Роман

26. Біля кого найтепліше

М. Людкевич

27. Для матусі

Одарка Бродгед-Криштанович

28. Мамин день
Світлана Кузьменко
29. Все починається з мами
Анатолій Костецький
30. Весна і мама
Ірина Жиленко

31. Найкращий дарунок
Тамара Коломієць
32. Вишиванка
Микола Сингаївський
33. Пісня про рушник

І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала,
І рушник вишиваний на щастя, на долю дала.

І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка,
І засмучені очі хороші, блакитні твої.

І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю:
І дитинство, й розлука, й твоя материнська любов.
Андрій Малишко
34. Матері
Василь Симоненко
35. Любій матусі
Катерина Перелісна
36. Мамин день

37. Пісня для матері
Микола Сингаївський
38. Загадка без кінця

Який струмочок повсякчас
Співає ніжно коло нас?
Мамин голос.

А що солодке знаєшь ти,
Чого в крамниці не знайти?
Мамині вуста.

Яке колосся золоте
Униз вершечками росте?
Мамині руки.

Які сніги постійно йдуть,
Які сніги не розтають?
Мамина сивина.

Які дві зірки, знаєшь ти,
Завжди нам сяють з висоти?
Мамині очі.

Які поля з кінця в кінець
Зорали сльози навпростець?
Мамине лице.

А що широке, як земля,
Та не займа чужі поля?
Мамина душа.

39. Тільки мама
Лучук Володимир
40. Мамине свято
Путена Ярослава

41. Матусині очі

42. Наші мами

43. Наша мати

Наша мати,
Як голубка сива
Любові крильцями
Усіх нас прикрила.
Мати наша,
Як сонечко ясне -
Цілий день нам світить і вночі не гасне.
Мати наша,
Як ангел з неба -
Вдень і вночі знає чого дітям треба.

Ярослава Путена

44. День матері

45. Мамині руки
Василь Грінчак
46. Побажання
Катерина Перелісна
47. Любій мамі

Мамо, настала весна,
Квітне верба запашна,
Річка в долині синіє.
Мамо, настала весна,
Пташечка в полі співає,
Пісня її чарівна
Сонечко вранці стрічає.
Мамо, настала весна,
Квітів нарвали ми з татом
Там, де поляна ясна,-
В тебе ж веснянеє свято!
Грінчак Василь
48. На свято матусі
Кравченко Уляна
49. Подарунок мамі
Марія Пономаренко
50. Є у мами хвостик...
Яна Яковенко

# data[].attributes.attachment_link.title
50 дитячих віршиків про маму

# data[].attributes.attachment_link.description
Велика добірка віршів про маму для дошкільнят та учнів молодших класів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вмиває кішка кошенят,
Вмиває кізка козенят.
Мене водою з милом
Щоранку мама миє.

І чистим сонечко встає
Щодня з-за небокраю...
І в нього, мабуть, мама є,
Бо хто ж його вмиває? Костецький Анатолій

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші про маму

# data[].attributes.attachment_link.description
Вмиває кішка кошенят, Вмиває кізка козенят. Мене водою з милом Щоранку мама миє. І чистим сонечко встає Щодня з-за небокраю... І в нього, мабуть, мама є, Бо хто ж його вмиває? Костецький Анатолій

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Русские мультфильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Песенка мамонтёнка из мультика "Мама для мамонтёнка" | Золотая коллекция"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентина Адамчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Тільки мама одна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анна Олейникова

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня для мами (+) з текстом - муз Анна Олєйнікова, сл Микола Сингаївський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анна Олейникова

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня про матусю (+) з текстом - муз Анна Олєйнікова, сл Лариса Ратич

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
Мамині руки - пісня про маму. З любов'ю до дітей

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська пісня про маму 👩 дитячі пісні З любов'ю до дітей

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
Все починається з мами - дитяча музика - З любов'ю до дітей

# data[].attributes.headline
 "Країна Мумі-тролів. Книга перша" Читати онлайн

# data[].attributes.subject
 "Країна Мумі-тролів. Книга перша" Читати онлайн

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ

Книга перша
Переклад зі шведської Наталі Іваничук
Дорогі друзі!

Щиро радію за Вас - адже Ви тримаєте у руках книжку, яка вміє робити читача по-справжньому щасливим, і зовсім маленького, і вже цілком статечного, як я. Дорослим рідко вдається зазирнути у дивовижний світ казок. Чого не скажеш про улюбленицю дітей усього світу, чудову фінську письменницю Туве Янсон, яка зуміла знайти на карті казкового світу маленьку, осяяну сонцем, омиту морем Країну, де у заквітчаній Долині, що розкинулася біля підніжжя Самотніх Гір, мешкають маленькі й пухкенькі, кумедні й симпатичні, щирі й добродушні істотки - мумі-тролі, а разом із ними багато інших цікавих створінь. Туве Янсон не лише підгледіла за життям мешканців Долини, а й написала про них аж дев'ять (!) прецікавих повістей.

Почавши читати, Ви й не стямитеся, як назавжди подружитеся з чесним і відважним Мумі-тролем, його чудовою Мамою і Татом, милою Хропсею, закоханим у мандри Нюхмумриком, хвалькуватим, але добросердим Чмихом, розважливим Хропусем та іншими мешканцями квітучої Долини Мумі-тролів. Щозими вони вкладаються спати у зручні м'які ліжечка й поринають у кольорові сни, щоб навесні, коли оживе й зазеленіє Долина, прокинутися для веселих ігор, далеких і небезпечних мандрівок, незвичайних пригод!

Ви зможете дізнатися про маленьких друзів усе від самісінького початку - про те, як вони оселилися у Долині, як знайшли одне одного і потоваришували - і пережити разом з ними великі випробування і велику радість вірної дружби.

І це ще не все! У наступній книзі Ви дізнаєтеся про нових друзів і нові пригоди мешканців Долини Мумі-тролів. Що далі - то цікавіше!

Будиночок мумі-тролів, наче казкова рукавичка, відкритий для гостей. Їх стає щоразу більше. Я переконаний, що й Вам там так само будуть раді, якщо Ви завітаєте в осяяну сонцем Долину, у чудову і незвичайну Країну Мумі-тролів!

МАЛЕНЬКІ ТРОЛІ І ВЕЛИКА ПОВІНЬ

Б уло десь пізнє пообіддя, коли Мумі-троль зі своєю Мамою увійшов до найгустішої гущавини дрімучого пралісу. Поміж деревами панувала така тиша і темрява, ніби уже запали сутінки. То тут, то там росли велетенські квіти, що випромінювали сяйво і здавалися миготливими світильниками, а далі в хащах поміж тінями роїлися маленькі зеленкуваті цяточки.

- Світлячки, - промовила Мама Мумі-троля.

Однак часу приглядатися до світлячків у них не було. Вони, власне, вибралися на пошуки затишного й теплого місця для будиночка, в якому можна було б оселитися ще до настання зими. Мумі-тролі дуже теплолюбні, а тому будиночок слід побудувати щонайпізніше у жовтні.

Отож вони брели далі у тиші і темряві, все глибше й глибше заходячи у ліс. Мумі-тролеві стало трохи лячно, і він пошепки запитав Маму, чи, на її думку, водяться тут грізні звірі.

- Ледве чи, - відповіла Мама, - та все ж ліпше поквапитися. Хоча ми такі маленькі, що вороги, сподіваюся, нас і не помітять.

Раптом Мумі-троль міцно ухопив Маму за руку.

- Поглянь! - скрикнув він.

Від страху хвіст у Мумі-троля піднявся сторч. З темряви з-поза стовбура дерева на них витріщалися два ока. Мама спершу також злякалася, еге ж, навіть вона, але потім заспокоїла синочка:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мумі-тролів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать "Країна Мумі-тролів. Книга перша" онлайн (автор Туве Янсон)

# data[].attributes.attachment_link.description
КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ Книга перша Переклад зі шведської Наталі Іваничук Дорогі друзі! Щиро радію за Вас - адже Ви тримаєте у руках книжку, яка вміє робити читача по-справжньому щасливим, і зовсім маленького, і вже цілком статечного, як я. Дорослим рідко вдається зазирнути у дивовижний світ казок.

# data[].attributes.headline
"Країна Мумі-тролів". Книга друга. Читати онлайн. 

# data[].attributes.subject
"Країна Мумі-тролів". Книга друга. Читати онлайн. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ

Книга друга

Зі шведської переклала Наталя Іваничук

МЕМУАРИ ТАТА МУМІ-ТРОЛЯ

Пролог

Якось, коли Мумі-троль був ще зовсім маленьким, його Тато у сам розпал літньої спеки застудився. Тато відмовлявся від теплого молока з цибулею і не хотів лежати у ліжку. Він сидів у садку на гойдалці, скаржився, що сигари стали огидні на смак, і без упину сякав носа, засмітивши траву навколо себе використаними носовичками, які раз по раз підбирала Мама Мумі-троля, скидаючи до невеличкого кошика.

Коли нежить дійняв Тата до печінок, він перебрався у крісло-гойдалку на ґанку, загорнувся пледами по самі вуха і погодився випити принесений Мумі-мамою гарячий ромовий пунш. Та було вже запізно. Ромовий пунш видався Татові нічим не ліпшим за молоко з цибулею. Надія на швидке одужання зникла безповоротно, і Тато покірно вклався до ліжка у мансарді, що виходила вікнами на північ. Він ніколи раніше не застуджувався, а тому неабияк стривожився.

А коли у Тата заболіло ще й горло, він звелів Мамі покликати Мумі-троля, Нюхмумрика та Чмиха. Усі зібралися довкола його постелі. Тато закликав любу родину ніколи не забувати, що їй пощастило жити з ним, справжнім Шукачем пригод, а Чмиха попросив принести з вітальні трамвайчика з морської шумки, що стояв на комоді. Однак після довгої промови він так захрип, що ніхто не зрозумів жодного слова.

Усі заходилися втішати і розраджувати Тата, тоді попідтикали його ковдрами, залишили на столику карамельки, аспірин та цікаві книжки, щоб не нудився, а самі поквапилися на сонечко.

Залишившись на самоті, Тато ще трохи посердився на власну безпомічність, аж доки заснув. Коли він прокинувся надвечір, горло боліло уже менше, але настрій не поліпшився. Він теленькнув дзвоником, що стояв на столику поруч з ліжком. Мама Мумі-троля одразу ж піднялася до нього нагору і поцікавилася, як він себе почуває.

- Препаскудно, - поскаржився Тато. - Та це не біда. Набагато важливіше зараз потурбуватися про мого трамвайчика з морської шумки.

- Отого, що стоїть для прикраси у вітальні? - здивувалася Мама. - А що з ним таке?

Тато сів на постелі.

- Невже ти й справді не знаєш, яку величезну роль він відіграв у моєму житті замолоду? - роздратовано буркотів Тато.

- Напевно, ти виграв його в лотерею або щось на те схоже, - висловила припущення Мама.

Тато похитав головою, висякав носа і важко зітхнув.

- Цього варто було сподіватися. А якби я нині вранці помер від застуди? Ніхто би з вас і не здогадувався про історію походження трамвайчика. Подібне відбувається з масою інших важливих речей... Я вам уже не раз розповідав про свої юні роки, але ж ви геть усе забули!

- Що ж, деякі подробиці, мабуть, забулися, - визнала Мама. - Пам'ять з віком потроху підводить... Хочеш попоїсти? У нас сьогодні на обід ягідна зупа і фруктовий кисіль.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мумі-тролів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Країна Мумі-тролів. Книга друга - читать онлайн. Автор: Туве Янсон

# data[].attributes.attachment_link.description
КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ Книга друга Зі шведської переклала Наталя Іваничук МЕМУАРИ ТАТА МУМІ-ТРОЛЯ Пролог Якось, коли Мумі-троль був ще зовсім маленьким, його Тато у сам розпал літньої спеки застудився. Тато відмовлявся від теплого молока з цибулею і не хотів лежати у ліжку.