# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Останній день перед Різдвом минув. Зимова, ясна ніч настала. Глянули зірки. Місяць велично виплив на небо посвітити добрим людям та всьому світові, щоб усім було весело колядувати й славити Христа[26]. Морозило дужче, як зранку: але зате так було тихо, що рипіння морозу під чоботом чути було за півверсти. Ще ні одна юрба парубків не з'являлась під вікнами хат; тільки місяць зазирав до них крадькома, ніби викликаючи дівчат, що прибиралися та чепурилися, хутчій вибігати на рипучий сніг. Аж ось з димаря одної хати клубами посунув дим і пішов хмарою по небу, і разом з димом вилетіла відьма верхи на мітлі.

Якби в той час проїздив сорочинський засідатель тройкою обивательських коней, у шапці зі смушковою околичкою, зробленій на зразок уланський[27], в синьому кожусі, підбитому чорним смушком, з диявольськи заплетеним натаєм, що ним має він звичку підганяти свого фурмана, то він, певно, примітив би її, бо ж від сорочинського засідателя жодна відьма на світі не сховається. Він знає точно, скільки в якої баби свиня приводить поросят і скільки в скрині лежить полотна і що саме зі своєї одежини й добра заставить добрий чоловік у неділю в шинку. Але сорочинський засідатель не проїздив, та й яке йому діло до чужих, у нього своя волость. А відьма тимчасом знялася так високо, що тільки чорною цяткою миготіла вгорі. Та де тільки з'являлася цятка, там зорі одна по одній зникали на небі. Незабаром відьма назбирала їх повний рукав. Три чи чотири ще блищали. Раптом, з іншого боку, з'явилася друга цяточка, побільшала, почала розтягатись і вже то була не цяточка. Короткозорий, хоч би він наклав на ніс, замість окулярів, колеса з комісарової брички, і тоді не розпізнав би, що воно таке. Спереду достоту німець[28]: вузенька мордочка, яка безнастанно вертілася на всі боки та нюхала все, що тільки траплялося, закінчувалась, як і в наших свиней, кругленьким п'ятачком; ніжки були такі тоненькі, що коли б такі мав яреськівський голова, то він поламав би їх за першим козачком. А зате ззаду був він точнісінько губернський стряпчий[29] в мундирі, бо в нього теліпався хвіст, такий гострий та довгий, як теперішні мундирні фалди; хіба тільки по цапиній бороді під мордою, по невеличких ріжках, які стирчали на голові, та що увесь був не біліший од сажотруса, можна було догадатися, що то не німець і не губернський стряпчии, а просто чорт, якому останню ніч залишилося вештатись по білому світу та під'юджувати на гріхи добрих людей. Завтра ж, тільки-но вдарять перші дзвони до утрені[30], побіжить він, не оглядаючись, підібгавши хвоста, до свого барлога.

Тимчасом чорт підкрадався потихеньку до місяця і вже простягнув був руку, щоб схопити його; та враз смикнув її назад, ніби обпікшись, посмоктав пальці, подригав ногою й забіг з другого боку, і знову відскочив та відсмикнув руку. Але ж, незважаючи на невдачі, хитрий чорт не покинув своїх витівок. Підбігши, раптом схопив він обома руками місяць, кривляючись та дмухаючи, перекидав його з руки в руку як мужик, що дістав голими руками жарину для своєї люльки; нарешті поквапно сховав до кишені, і, начебто нічого й не було, побіг далі.

У Диканьці ніхто не чув, як чорт украв місяця. Щоправда, волосний писар, виходячи рачки з шинку, бачив, як місяць, не знати чого, танцював на небі, і запевняв, божачись, у тому все село: та миряни хитали головами й навіть підіймали його на сміх. Та яка ж була причина зважитися чортові на таке беззаконне діло? А ось яка: він знав, що багатого козака Чуба запросив дяк до себе на кутю, де будуть: голова; приїжджий з архієрейської півчої[31] дяків родич, у синьому сюртуці, що брав якнайнижчого баса: козак Свербигуз і ще дехто. Де, крім куті, буде варенуха, перегнана на шафран горілка та багато всякої страви. А тимчасом його дочка, красуня на все село, зостанеться дома, а до дочки напевне прийде коваль, силач і хлопець хоч куди, що був чортові осоружніший, ніж проповіді отця Кіндрата. На дозвіллі коваль малював і вславився як найкращий живописець на всю околицю. Сам сотник Л...ко, що був ще тоді живий-здоровий, закликав його навмисно до Полтави пофарбувати дерев'яний паркан коло свого дому.

Всі миски, з яких диканські козаки сьорбали борщ, були розмальовані ковалем. Коваль був богобоязлива людина й малював часто образи святих, і тепер ще можна знайти в Т... церкві його євангеліста Луку. Але тріумфом його майстерності була одна картина, намальована на церковній стіні у правому притворі, на якій зобразив він святого Петра в день страшного суду з ключами в руках, як той виганяв з пекла нечисту силу; переляканий чорт кидався на всі боки, передчуваючи свою погибель, а замкнені колись грішники били й ганяли його батогами, поліняками і всім, що під руку трапилось. У той час, як майстер працював над цією картиною й малював її на великій дерев'яній дошці, чорт з усієї сили намагався перешкоджати йому; штовхав невидимо під руку, хапав із горна в кузні попіл і обсипав ним картину; та, незважаючи на все, роботу було закінчено, дошку внесено до церкви і вправлено у стіну в притворі, і з того часу чорт заприсятся мститися ковалеві.

Одну тільки ніч залишалося йому блукати по білому світу; але й цієї ночі він шукав способу зігнати на ковалеві свою злість. І для цього наважився вкрасти місяць, сподіваючись, що старий Чуб ледачий та вайлуватий, а до дяка від хати не так вже й близько: дорога йшла поза селом, повз вітряки, повз кладовище, обминаючи яр. Ще місячної ночі варенуха та горілка, настояна на шафрані, могли б заманити Чуба. Але в таку темряву навряд чи вдалося б кому стягти його з печі та викликати з хати. А коваль, що здавна не ладнав з ним, при ньому нізащо не наважиться прийти до дочки, дарма, що дужий.

Отаким чином, як тільки чорт сховав у кишеню свою місяць, враз по всьому світі зробилося так темно, що не кожен би знайшов дорогу до шинку, не тільки до дяка. Відьма, опинившись раптом у темряві, скрикнула. Тут чорт, підкотившись до неї бісиком, підхопив її під руку й заходився нашіптувати на ухо те саме, що звичайно нашіптують усій жіночій породі. Дивно ведеться в нас на світі! Все, що тільки живе на ньому, все намагається переймати та перекривляти одне одного. Перше бувало в Миргороді один тільки суддя та городничий ходили взимку у критих сукном кожухах, а все дрібне чиновництво носило кожухи некриті. А тепер і засідатель, і підкоморій одсмалили собі нові шуби з решетилівського смушку, сукном криті. Канцелярист та волосний писар позаторік набрали синьої китайки по шість гривень за аршин. Паламар зробив собі на літо китайчані шаровари та жилетку з смугастого гарусу[32]. Одно слово, все пнеться в люди! Коли ці люди зречуться суєтності! Можна побитись об заклад, що багатьом видасться дивним бачити чорта, який пустився й собі туди ж таки. Найприкріше те, що він, певно, уявляє себе красенем, тимчасом як постать у нього - глянути соромно. Пика, як каже Хома Григорович, мерзота над мерзотою, проте й він любощів прагне! Але на небі й під небом так зробилося темно, що нічого не можна було вже бачити, що там було далі між ними.

"То ти, куме, ще не був у дяка в новій хаті?" говорив козак Чуб, виходячи з своєї хати, до сухорлявого, високого, в короткій кожушині мужика з одрослою бородою, яка свідчила, що вже тижнів зо два чи й більше не торкався до неї скісок, яким звичайно мужики голять бороди, не маючи бритви. "Там тепер буде добра пиятика!" провадив далі Чуб, скрививши в усмішку обличчя. "Якби тільки нам не спізнитись!"

При цьому Чуб поправив свій пояс, що тісно підперізував його кожуха, насунув глибше свою шапку, стиснув у руці батіг - страх та кару для в'їдливих собак, але, глянувши вгору, зупинився... "Що за дідько! Дивись! Дивись, Панасе!.."

"А що?" промовив кум і підняв свою голову теж догори.

"Як то що? місяця нема".

"Що за лиха година! справді нема місяця".

"То ж бо й воно, що нема!" вимовив Чуб з деякою досадою на незмінну байдужість кумову: "тобі, мабуть, і за вухом не свербить".

"А що мені робити!"

"Треба ж було" провадив далі Чуб, утираючи рукавом вуси: "якомусь дідькові, бодай йому не довелося, собаці, зранку чарку горілки випити, - устряти!.. Далебі, начебто на сміх... Навмисно, сидівши в хаті, дивився у вікно: ніч - навдивовижу. Ясно; сніг виблискує проти місяця. Все було видно, як удень. Не встиг вийти за поріг, і ось, хоч око виколи!"

Чуб довго ще бурчав та лаявся, а тимчасом роздумував, на що б його зважитися. Йому он як хотілось побалакати про всяку всячину в дяка, де, певна річ, сидів уже і голова, і приїжджий бас, і дьогтяр Микита, який їздив що два тижні до Полтави на торг та вигадував такі штуки, що всі миряни аж за животи бралися від сміху. Уже бачив Чуб у думках на столі варенуху. Все це було принадне, правда; але темрява ночі нагадала йому про ті лінощі, що такі любі всім козакам. Як би то добре тепер лежати, підібгавши ноги, на лежанці, курити спокійно люльку та слухати крізь солодку дрімоту колядки й пісні веселих парубків та дівчат, що юрмляться попід вікнами! Він, без будь-якого сумніву, зважився б на останнє, якби був сам; але тепер удвох не так нудно й страшно йти темної ночі, та й не хотілось-таки виказати себе перед іншими ледарем чи боягузом. Закінчивши лаятись, звернувся він знову до кума:

"То таки нема, куме, місяця?"

"Нема".

"Дивно, далебі. А дай понюхати табаки! У тебе, куме, добряча табака! де ти береш її?"

"Де в біса добряча!" відповів кум, закриваючи березову тавлинку, цяцьковану візерунками. "Стара курка не чхне!"

"Я пам'ятаю", провадив далі так само Чуб: "мені покійний шинкар Зозуля якось привіз табаки з Ніжина. Ех, табака була! Добряча табака була! Та що ж, куме, що будемо робити? адже ж темно надворі".

"То, мабуть, залишимося дома", промовив кум, ухопившись за клямку дверей.

Якби кум не сказав цього, то Чуб, певно, наважився б залишитись, але тепер його начебто щось під'юджувало йти наперекір: "Ні, куме, ходім! не можна, треба йти!"

Сказавши це, він уже й досадував на себе, що сказав. Йому було дуже неприємно плентатись такої ночі; та його втішало те, що він сам навмисне цього захотів і зробив таки не так, як йому радили.

Кум, не виявивши на обличчі ані найменшого знаку досади, як людина, якій байдужісінько, чи сидіти дома, чи плентатися з дому, озирнувся, почухав пужалном собі плечі, і обидва куми подалися в дорогу.

Тепер погляньмо, що робить, залишившись сама, красуня-дочка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед Різдвом - Микола Гоголь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Ніч перед Різдвом" (автор: Микола Гоголь) онлайн українською. Повний текст електронної книги Микола Гоголь - Ніч перед Різдвом в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.body
Аудіо текст

# data[].attributes.attachment_link.title
М.В.Гоголь. Ніч перед Різдвом

# data[].attributes.headline
Худ.фільм "Ніч перед

# data[].attributes.body
Худ.фільм "Ніч перед Різдвом" 1961

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Артём Родригез

# data[].attributes.attachment_link.title
Ночь перед Рождеством

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Читати текст

# data[].attributes.body
Читати текст

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
НЕЗВАЖЛИВОМУ ЧИТАЧЕВІ

Як повісті про моряків,

Про острови, пригоди, шквали,

Про тайни схованих скарбів

І мандрівців, що їх шукали,

Про лиходіїв, що зливали

Людською кров'ю чардаки*,

- Як до смаку тобі припали,

Юначе, давні ті книжки,

Як Купер, Белентайн старий

Для тебе автори бажані,

- До рук ти сміливо бери

Просте моє оповідання.

Коли ж вітрила в океані

Тебе не надять, - то покинь:

Хай зникне в тьмі пірат останній,

А з ним і я, як марна тінь.

Ллойдові Осборну,

американському джентльменові, присвячує цю

оповідь, задуману й нарешті завершену в згоді з

класичними його смаками, - вдячний за багато

спільно проведених приємних годин -

автор

Частина перша

СТАРИЙ ПІРАТ

Розділ І

Старий морський вовк у заїзді "Адмірал Бенбов"

Сквайр Трелоні, доктор Лівсі й решта джентльменів попросили мене розповісти докладно все, що я знаю про Острів Скарбів, усю історію від початку до кінця, не приховуючи нічого, крім розміщення острова, та й то лише тому, що не всі ще скарби звідти вивезли. Отож року Божого 17... я беруся за перо й повертаюся думками до тих часів, коли у мого батька був заїзд "Адмірал Бенбов" і коли під нашим дахом оселився засмаглий старий моряк з рубцем від шаблі на щоці.

Я пригадую, ніби те було тільки вчора, як він важкою ходою підступив до дверей нашого заїзду, а слідом за ним прикотили на візку моряцьку скриню. То був високий, міцний, огрядний чоловік з брунатним обличчям. Над коміром його заяложеної синьої куртки стирчала просмолена косичка. Руки в нього були" зашкарублі й пошрамовані, з чорними поламаними нігтями, а рубець на щоці мав неприємний блідо-багровий відтінок. Пригадую, як він, стиха посвистуючи, оглянув бухту, а тоді раптом загорлав давню моряцьку пісню, яку так часто ми чули від нього опісля:

П'ятнадцять хлопців на скрині мерця.

Йо-го-го, ще й пляшечка рому!

Голос у незнайомця був по-старечому тонкий і хрипучий, наче він надірвав його, тягнучи кабестана.

Потім він постукав у двері кінцем палиці, схожої на гандшпуг, і, коли вийшов мій батько, грубо зажадав від нього склянку рому. Йому винесли ром, і він почав поволі його цмулити, знавецьки смакуючи кожен ковток і все ще поглядаючи на скелі й на нашу вивіску.

- Бухта нічогенька, - пробурмотів він нарешті. - Непогане місце для шинку. І багато народу, друзяко?

Батько відповів, що, на жаль, народу тут буває дуже мало.

- То й гаразд! - сказав моряк. - Пристань саме для мене. Гей, ти, голубе! - гукнув він чоловікові, що прикотив візка. - Під'їжджай сюди, допоможеш втягти скриню. Я перебуду тут який час, - провадив він далі. - Чоловік я простий. Ром, шинка, яєшня - і більше мені нічого не треба. Хіба тільки ще он та скеля, з якої видно в морі кораблі... Як мене звати? Та що ж, зовіть хоч би й капітаном... Еге, я бачу, що вас непокоїть... Маєте! - і він кинув на поріг три-чотири золоті монети. - Нагадаєте мені, коли вони вичерпаються, -промовив він, суворо глянувши на батька, мов командир на підлеглого.

І справді, хоч одяг у нього був поганенький, а мова не дуже поштива, він зовсім не скидався на простого матроса: радше можна було подумати, що це штурман або шкіпер, звиклий командувати, а то й кулаком орудувати. Чоловік з візком розповів нам, що незнайомець прибув поштовим диліжансом учора вранці до "Готелю короля Георга" і став розпитувати, які в цій околиці є заїзди над морем. Почувши, мабуть, добрі відгуки про наш заїзд і довідавшись, що він стоїть на відлюдді, капітан обрав його собі за місце постою. Оце й усе, що ми змогли дізнатись про нашого гостя.

То був дуже мовчазний чоловік. Цілі дні він сновигав берегом бухти або вибирався на скелі зі своєю мідною підзорною трубою. А вечорами сидів у світлиці в кутку біля коминка й попивав міцний ром, змішаний з водою. Здебільша він не озивався, навіть коли до нього зверталися - тільки кине раптом лютий погляд і засопе носом, немов корабельна сирена в тумані. Ми й наші відвідувачі невдовзі призвичаїлися не турбувати його. Щоразу, повернувшися з прогулянки, він запитував, чи не показувалися біля заїзду які-небудь моряки. Спочатку ми гадали, що він питає про це, бо йому нудно на самоті. Але зрештою завважили, що він, навпаки, силкується уникати сторонніх. Коли якийсь моряк, пробираючись надбережною дорогою до Бристоля, завертав до "Адмірала Бенбова", наш капітан наважувався вийти до світлиці, тільки поглянувши на відвідувача з-під завіски на дверях. У присутності такого гостя він звичайно сидів тихенько, наче миша.

Для мене принаймні тут не було ніякої таємниці, бо я став, так би мовити, співучасником його тривог. Якось він одвів мене вбік і пообіцяв платити по чотири срібні пенси першого числа кожного місяця, якщо я "пильнуватиму одноногого моряка" і повідомлю його, себто капітана, відразу, тільки-но цей моряк з'явиться поблизу. Коли ж надходило перше число і я звертався до нього по обіцяну винагороду, він лише сопів носом і люто косував на мене. Але вже до кінця тижня змінював гнів на ласку, приносив мені чотирипенсовика і повторював наказ "пильнувати одноногого моряка".

Зайве й казати вам, що цей одноногий моряк не полишав моєї уяви й серед ночі. У штормову ніч, коли вітер хитав усі стіни нашого будинку, а прибій ревів у бухті й поміж скель, він ввижався мені вві сні в тисячах образів, страшний, мов тисяча дияволів. Я бачив його іноді з ногою, відрізаною до коліна, іноді - відтятою по самісіньке стегно. Часто він з'являвся переді мною у вигляді моторошної потвори, так і народженої з однією ногою, яка стирчала з середини тулуба. Найдужче мене жахало, коли на цій одній нозі він ганявся за мною, перескакуючи через паркани й рівчаки. Отож недешево діставалися мені оті щомісячні чотири пенси: я розплачувався за них страхітливими снами.

Та хоч яким жахом проймав мене одноногий моряк, самого капітана я боявся куди менше, ніж усі інші, хто його знав. Часом увечері він випивав рому з водою стільки, що вже голова його не витримувала, і тоді довго сидів у світлиці й співав свої давні, дикі й відворотні моряцькі пісні, не звертаючи уваги ні на кого з присутніх. А бувало й так, що він замовляв випивку на всіх і силував наших відвідувачів, що тремтіли з жаху, вислуховувати його розповіді про морські пригоди або підспівувати йому гуртом. І дуже часто стіни нашого будинку аж ходором ходили від "Йо-го-го, ще й пляшечка рому", бо всі запрошені, побоюючись за своє життя, намагалися пререкричати один одного і співати якнайголосніше, щоб не наразитись на прикрість, бо в такому настрої капітан був справді небезпечним: він то грюкав кулаком об стіл, аби всі замовкли; то раптом спалахував буйним гнівом, коли його перебивали, запитуючи про щось; то, навпаки, шаленів, що ніхто не звертався до нього з запитаннями, а це означало, що товариство неуважно слухає його. Він нікого не випускав із заїзду, аж поки сам не напивався до нестями й не йшов, хитаючись, спати.

Але найбільше страху на людей нагонили його розповіді. Жахливі то були розповіді: про шибениці, про ходіння по дошці*, про шторми на морі, про острови Тортугас , про розбійницький розгул і розбійницькі пристанища в Іспанському морі. З його слів випливало, що він прожив усе життя серед найзапекліших розбишак, які будь-коли виходили в море. А брутальна мова, що нею капітан викладав ці свої розповіді, лякала наш простодушний сільський люд не менше, ніж злочини, які він змальовував.

Мій батько раз у раз повторював, що ми дійдемо до руїни, бо ж ніхто не схоче бувати в нашому заїзді, де з людей знущаються і звідки вони повертаються додому, сповнені жаху! Але я був певен, що присутність капітана, навпаки, добре впливала на наші справи. Правда, попервах відвідувачі лякалися, та через якийсь час їх уже знову тягло до капітана. Він вніс якесь приємне збудження в наше тихомирне сільське життя. Декотрі молоді хлопці навіть захоплювалися нашим пожильцем і називали його "справжнім морським вовком", "просоленим моряком" та іншими такими назвиськами. На їхню думку, саме такі люди Й зробили Англію грозою на морі.

Та проте він таки завдавав нам збитків: минав тиждень за тижнем, а далі й місяць за місяцем, і гроші, які капітан заплатив першого дня, давно вже всі вийшли, нових він не платив, і в батька не вистачало духу вимагати в нього платні. Коли ж навіть батько й нагадував про це, то капітан починав сопіти так голосно й люто, так гнівно поглядав на батька, що той якомога швидше тікав з кімнати. Я бачив, як після таких спроб мій бідолашний батько розпачливо заломлював руки. Безперечно, що пережиті ним тривоги й страхи дуже прискорили його дочасну смерть.

Скільки капітан жив у нас, він ні разу не змінив своєї одежі, ото лише купив кілька пар панчіх у вуличного торгівця. Один крайчик його трикутного капелюха обвис; капітан так його й лишив, хоч це завдавало йому чимало неприємностей під час вітру. Я добре пам'ятаю, який вигляд мала його куртка, що її він сам латав у себе в кімнаті: під кінець там латка була на латці. Він ніколи не писав і не одержував ніяких листів. І ніколи ні з ким не розмовляв, крім сусідів, - та й то хіба добре випивши. Ніхто також ніколи не бачив, щоб він бодай раз відмикав свою велику скриню.

Тільки одного разу капітанові дали доброго відкоша: це сталося тоді, коли мій бідолашний батько був уже при смерті. Якось увечері до нас приїхав доктор Лівсі. Він оглянув хворого батька, нашвидку пообідав на запрошення моєї матері і вийшов у світлицю випалити люльку, поки йому приведуть коня: кінь залишився в селищі, бо при нашому заїзді не було стайні.

Я теж увійшов до світлиці - пригадую, як вразив мене контраст між чепурним і привітним лікарем у сніжно-білій перуці, з жвавими чорними очима, і сільськими гультіпаками, звичайними нашими відвідувачами. Особливо вражала ця відмінність, коли глянути на наше опудало - незграбного, брудного, страховидного піратюгу, що напився і сидів, спершись обіруч на стіл.

Раптом він, себто капітан, затяг свою улюблену пісню:

П'ятнадцять хлопців на скрині мерця.

Йо-го-го, ще й пляшечка рому!

Пий, і диявол тебе призведе до кінця.

Йо-го-го, ще й пляшечка рому!

Спершу мені здавалося, що "скриня мерця" - це і є ота велика скриня в капітановій кімнаті, і в моїх кошмарних снах вона часто з'являлася переді мною разом з одноногим моряком.

# data[].attributes.attachment_link.title
Острів скарбів - Роберт Луїс Стівенсон, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Острів скарбів" (автор: Роберт Луїс Стівенсон) онлайн українською. Повний текст електронної книги Роберт Луїс Стівенсон - Острів скарбів в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.body
Аудіо книга

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Роберт-Луїс Стівенсон. Острів скарбів (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Дивитися фільм. 1971

# data[].attributes.body
Дивитися фільм. 1971

# data[].attributes.attachment_link.title
🎥 Остров сокровищ. Фильм, Сказка, Приключения,

# data[].attributes.headline
Дивитись фільм. 1982

# data[].attributes.body
Дивитись фільм. 1982

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На прекрасную игру Николая Караченцова, Валерия Золотухина, Олега Борисова и Ольги Волковой в приключенческом трехсерийном фильме по знаменитому роману "Остров сокровищ" можно посмотреть онлайн прямо сейчас в нашем интернет-кинотеатре. Маленький Джим Хокинс узнает невероятно важный секрет. Оказывается, у одного из постояльцев гостиницы, над которым все потешались, на самом деле есть таинственная карта, ведущая неизвестно куда. Его старшие друзья, доктор Ливси и сквайр Трелони, уверены, что план приведет их к самому знаменитому пиратскому кладу, который спрятал сам капитан Флинт. Друзья тут же начинают готовить экспедицию к маленькому необитаемому острову в Атлантическом океане. Поведет экипаж храбрый капитан Смоллетт, а Джимми возьмут на судно юнгой. Впереди наших героев ждут удивительные и опасные приключения. Коварные враги и конкуренты поджидают храбрых кладоискателей не только на самом острове с сокровищами: один из главных претендентов на клад уже притаился на корабле.

Приглашаем посмотреть фильм "Остров сокровищ" в нашем онлайн-кинотеатре в хорошем HD качестве. Приятного просмотра!

В основе сюжета фильма лежит одноименный роман Р. Л. Стивенсона.

Изначально три серии фильма имели хронометраж примерно 220 минут, но после двух цензурных правок он уменьшился до 205. Из фильма были удалены сцены насилия, азартных игр, изображений мертвых тел, а также особо страшные эпизоды.

Начальные эпизоды фильма снимались на Куршиской косе в Балтийском море. В Новом свете в Крыму снимали сцены, происходящие на острове сокровищ. Петропавловская крепость в Санкт-Петербурге "превратилась" в английский Бристоль. Во второй серии Джон Сильвер, Джим Хокинс и команда плывут на корабль по Обводному каналу в Кронштадте. А сад сквайра Трелони - это задний двор Банного корпуса в парке Петергофа.

# data[].attributes.attachment_link.title
Остров сокровищ (1982): Всё о сериале на ivi

# data[].attributes.attachment_link.description
На прекрасную игру Николая Караченцова, Валерия Золотухина, Олега Борисова и Ольги Волковой в приключенческом трехсерийном фильме по знаменитому роману "Остров сокровищ" можно посмотреть онлайн прямо сейчас в нашем интернет-кинотеатре. Маленький Джим Хокинс узнает невероятно важный секрет. Оказывается, у одного из постояльцев гостиницы, над которым все потешались, на самом деле есть таинственная карта, ведущая неизвестно куда.

# data[].attributes.headline
Дивитися мультфільм<

# data[].attributes.body
Дивитися мультфільм

# data[].attributes.attachment_link.title
🎥 Мультфильм  Остров сокровищ (1988) ᴴᴰ Детский, Приключения, Семейный

# data[].attributes.body
Про автора

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юлія Лук'яненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Роберт Луис Стивенсон

# data[].attributes.headline
Біографія Автора

# data[].attributes.body
Біографія Автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
РОБЕРТ ЛЬЮІС СТІВЕНСОН

(1850-1894)

Англійський письменник, засновник і теоретик неоромантизму, літературний критик, поет, шотландець за походженням, Роберт Льюіс Стівенсон народився 13 листопада 1850 року в столиці Шотландії, "місті вітрів" Единбурзі. По материнській лінії він походив зі стародавнього шотландського роду Белфурів. Дід і батько його були відомими морськими інженерами, будівельниками маяків, інший дід був пастором. Його мати, Маргарет, з юності страждала туберкульозом і змушена була майже цілком передоручити слабкого здоров'ям сина турботам няньки, Алісон Каннінгем. Каммі, так няньку називали в родині, була жінкою неабиякою. Вона мала чудове почуття гумору, була обдарована уявою і чималим талантом оповідача. Саме її манеру декламувати вірші мимоволі перейняв майбутній письменник. Каммі мала такий авторитет у будинку, що вибачення за провини маленький Льюіс просив у неї, а не в батьків. Однак життєрадісність в ній поєднувалася з набожністю, любов до віршів Роберта Бернса - із щоденним звертанням до Біблії. Ряд віршів, таких як "Я був гарним цілий день" чи "Такий порядок", що їх Стівенсон включив до збірника, перейняті тими поняттями, що Каммі вселяла йому, коли він був дитиною. Чи могла благочестива Каммі припускати, що дивну нервозність хлопчика спричиняють її розповіді про грішників, які горять у вічному полум'ї? "Релігійні страшилки й жахи", як назвав їх у своїх спогадах сам Стівенсон, призводили до того, що він боявся заснути, бо йому здавалося, що уві сні Бог може спровадити його до пекла. У ті довгі ночі, коли Льюіса доймав кашель, Каммі несла його до вікна, щоб показати ніч, зоряне небо й світло у вікнах тих, хто "теж хворіє". Няньці, за його власним визнанням, Стівенсон був зобов'язаний тим, що став письменником. Вона допомогла йому розвинути свою природну здатність до творчості, стала тим товаришем, якого слабка і хвороблива дитина була позбавлена. На третьому році життя він перехворів на бронхіт. Ця хвороба потім давалася взнаки упродовж усього його життя і призвела до ранньої смерті. Єдина, вкрай хвороблива дитина, він подовгу був прикутий до ліжка через хворі бронхи, у нього розвинувся туберкульоз, і він ніколи не почував себе повністю здоровим.

До тринадцятирічного віку здоров'я хлопчика зміцніло, і його віддали до закритої школи. Поїздки Шотландією під час літніх канікул залишили глибокий слід у душі хлопчика: історії про корабельні аварії, розповіді про бурунів, гірські вершини живили уяву майбутнього письменника. Стівенсон пристрасно покохав рідний край, його природу й історію. Пізніше він напише про Шотландію оповідання й нариси, вірші й романи, оброблятиме народні повір'я. У сімнадцять років Льюіс вступив на юридичний факультет Единбурзького університету, а в 1875 році закінчив його. Він багато подорожував, і під час подорожі на південь Франції пише дорожні записки, з яких починається список його публікацій. У 1866 році вийшла перша книжка Стівенсона - "Пентландське повстання". Світова слава прийшла до Стівенсона після виходу роману "Острів скарбів" (1883). З 1876 року в його життя ввійшла Фенні Осборн. Коли вони зустрілися, їй було тридцять шість років, вона жила з дітьми окремо від чоловіка. Стівенсону було двадцять шість років, коли він запропонував Фенні розлучитися з чоловіком і вийти за нього заміж. Фенні була американкою, жінкою вольовою, розумною і практичною. Завдяки її намаганням сталося повне примирення батька з сином (батько негативно ставився до богемної поведінки сина в студентські роки). Родина спочатку була проти їх одруження, але палкі почуття Льюіса до Фенні перемогли. Він сам приїхав до неї в Америку, де вони одружилися. Після смерті батька Стівенсон із сім'єю переїздить до Америки, подорожує південними морями. Ця подорож повертає його до життя, він добре почуває себе, багато працює фізично й сидить за письмовим столом. У 1889 році, підчас подорожі південними морями на борті яхти "Каско", Стівенсон написав роман "Власник Баллантре". Утім же 1889 році родина Стівенсонів придбала ділянку землі на острові Уполу (архіпелаг Самоа), де письменник, який страждав на важку форму туберкульозу, жив до кінця своїх днів. Третього грудня 1894 Стівенсон помер від крововиливу в мозок.

Не тільки загадкові голоси моря і трагічні шотландські легенди, з ними разом дуже рано ввійшли в душу Стівенсона й високі моральні принципи. Під плащем вільного бунтаря ховалася вимоглива совість мораліста. Дитинство цього шукача пригод було затьмарено важкою хворобою легень, що переслідувала його все життя. Поруч з ним завжди були відкриті "двері смерті", як завжди він сам про це говорив. Бранець "ковдрової країни" вирушав у подорожі на хвилях своєї неприборканої уяви. Але романтика долі повела цього тендітного й безстрашного мрійника, прозваного друзями "ельфом", у далекі мандрівки, в екзотичні краї, де йому було легше дихати. "Школу Стівенсона" проходять з дитинства. Першою зустріччю з поезією для маленьких англійців давно став його "Дитячий квітник віршів", а улюбленою книжкою всіх поколінь в усьому світі - "Острів скарбів". Можливо, це одна з причин його надзвичайно високої популярності. Ім'я Стівенсона згадується на сторінках найрізноманітніших видань - у тому чи іншому контексті - постійно, а не тільки у зв'язку з ювілейними урочистостями. "Острів скарбів", що народився з намальованої разом з пасинком карти, і "Дивна історія доктора Джекіла і містера Хайда", що з'явилася уві сні й породила безліч кінематографічних версій,- найбільш відомі твори Стівенсона. Чистота юності й звабна привабливість зла - ці психологічні й моральні контрасти відкрив Стівенсону Достоєвський, який справив на нього дуже глибоке враження ще в юності. Неперевершений стиліст і майстер літературної гри, Стівенсон творив під девізом "Живу я словом!". Честертон, який вважав його великим письменником, зазначав: "Скрупульозна точність, з якою він підбирає слова, нагадує вивіреність математичної формули".

Стівенсон є засновником і теоретиком такого відомого напрямку в літературі, як неоромантизм. Гостро відчуваючи суперечності між реальністю і мрією, він шукав у звичайному надзвичайне, героя в простій людині. Подорожі, пригоди, небезпеки потрібні для того, щоб надати життю яскравість і повноту, прорвавши монотонність буднів, побачити таємницю і красу світу. Письменник утверджував мужній оптимізм і віру в цінність добра, мав юнацьку романтичну спрямованість до прекрасного. Розглядаючи літературну професію з морального боку, Стівенсон підкреслював, що письменникам необхідно прагнути до правди життя, щоб людина "не вважала себе ангелом чи чудовиськом; не сприймала навколишній світ за пекло; не дозволяла собі уявляти, начебто всі права належать її касті чи її батьківщині".

Ця людина-легенда, яка прожила всього сорок чотири роки, навіть зі своєї біографії зуміла створити захоплюючий роман. Зборознивши на вітрильному "Срібному кораблі" південні моря, він навіки знайшов свій "острів скарбів" на Самоа в Тихому океані. Завдяки Стівенсону цей далекий острів став духовним центром і місцем літературного паломництва. Він помер там надто молодим і надто улюбленим. Туситала - оповідач історій (так нарекли його віддані самоанці) похований місцевими жителями на вершині гори Веа, як він провістив у своєму поетичному "Реквіємі". Рядки "Реквієму" викарбувані на надгробній плиті.

Серед творів Стівенсона є його чудова поетична книжка: "Дитячий квітник віршів". Вірші, що ввійшли до неї, були створені ним під час загострення хвороби, на межі життя і смерті. Стівенсон лежав у темній кімнаті, і йому було заборонено рухатися і говорити. З моторошної пітьми безмовності душа його спрямовується в райський сад дитинства, де людина ще безневинна, прекрасна і вільна. Дитячі фантазії і сни з візіонерською виразністю оживають у цих музичних віршах. Цей збірник суто особистих віршів зміг пережити не тільки всі вигадливі перебіги літературної моди, але й глобальні військові та політичні потрясіння. Стівенсон одним із перших звернувся у своїй ліричній поезії до світу дитинства й проголосив його найбільшою цінністю. Ця невелика книжка, сповнена внутрішнім світлом, вплинула на весь простір англомовної літератури. Любов і смерть, дух і плоть, злети й падіння душі, розмова з Богом на краю буття - основні теми його лірики. Життя для нього - зустріч і прощання з любов'ю, радість і праця. Вірші збірника Стівенсона "Підлісок" знайомі українському читачу ще менше, ніж його так звані вірші для дітей. Початок йому було покладено відразу після закінчення роботи над збірником "Свистульки". "Я зробився поетом, працюю і працюю над віршами, так що до сорока років напевно видам поетичний збірник",- пише він товаришу в травні 1883 року. І через чотири роки збірник дійсно виходить. Назву для нього Стівенсон запозичив у сучасника Шекспіра, поета Бена Джонсона, який писав вірші з будь-якого приводу. "Мої вірші не ліс, а підлісок,- говорив сам письменник, оцінюючи свою роботу,- але в них є зміст і їх можна читати". Поезію Стівенсона читають у нас менше, ніж його прозу, його вірші перекладали Брюсов і Ходасевич, Балтрушайтіс, Бальмонт і Мандельштам. Найбільше визнання здобула його балада "Вересковый мед" у блискучому перекладі Маршака. Пізніше перекладали його А. Сергєєв, І. Іванівський А. Кузнецов та інші.

"Вересковий трунок"

"Вересковий трунок" написаний за галлоуейською легендою про часи, коли король шотландський громив у боях піктів і завоював їхні землі. Цей край був славнозвісний своїм чудовим медвяним напоєм, виготовленим з вереску, що квітнув по всіх схилах. На фоні чудового опису цвітіння вереску розгортаються страшні події: знищено майже все населення цієї славної країни. Але завойовникам нічого не жалко, їм бракує лише чудового медвяного напою серед буяння квіту вереску. Ось нарешті знайдено живими останніх двох жителів,- батько з десятирічним сином. Завойовники вимагають у них рецепт. У своїй зухвалості вони навіть і помислити не можуть, що ці люди здатні заплатити життям за таємницю свого народу, яку він зберігав упродовж віків. Глибоко вражає страшний вчинок батька, котрий майже саморуч занапащає свою дитину (він наказав скинути хлопця зі скелі, щоб той, бува, не викрив таємниці). Але ми розуміємо, що навряд чи хлопчик залишився б живий після того, як вороги дізналися б від нього цю таємницю. Тому вчинок батька - це вирок зухвалому вторгненню завойовників, які винищили все населення, але не скорили душі цього народу.

ОСНОВНІ ТВОРИ: романи "Власник Баллантре", "Острів скарбів", "Дивна історія доктора Джекіла і містера Хайда", збірка віршів "Дитячий квітник віршів", балада "Вересковий мед".

ЛІТЕРАТУРА: 1. Дьяконова Н. Я. Стивенсон и английская литература XIX века.- Л., 1984; 2. Олдингтон Р. Стивенсон: Портрет бунтаря.- М., 1985.

# data[].attributes.attachment_link.title
Стівенсон Роберт Луїс: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
РОБЕРТ ЛЬЮІС СТІВЕНСОН (1850-1894) Англійський письменник, засновник і теоретик неоромантизму, літературний критик, поет, шотландець за походженням, Роберт Льюіс Стівенсон народився 13 листопада 1850 року в столиці Шотландії, "місті вітрів" Единбурзі. По материнській лінії він походив зі стародавнього шотландського роду Белфурів. Дід і батько його були відомими морськими інженерами, будівельниками маяків, інший дід був пастором.

# data[].attributes.body
Читай. Грай

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Стівенсон_Острів скарбів.pdf

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гоголь Микола Васильович
(1809-1852)
письменник, драматург
Народився Микола Васильович Гоголь 20 березня 1809 року в селі Великі Сорочинці (тепер Миргородського району) на Полтавщині. Батько його був праправнуком полковника козацького війська часів Богдана Хмельницького Остапа Гоголя. Пізніше знаменитий нащадок звеличить його до легендарної постаті й оспіває в образі Тараса Бульби. Дитинство майбутнього письменника минуло в с. Василівці (тепер Гоголеве) в маєтку батьків. З 1818 по 1819 р...
Читати повністю →

# data[].attributes.attachment_link.title
Гоголь Микола Васильович - біографія, життя та творчість, біографічні статті

# data[].attributes.attachment_link.description
Гоголь Микола Васильович (1809-1852) письменник, драматург Народився Микола Васильович Гоголь 20 березня 1809 року в селі Великі Сорочинці (тепер Миргородського району) на Полтавщині. Батько його був праправнуком полковника козацького війська часів Богдана Хмельницького Остапа Гоголя. Пізніше знаменитий нащадок звеличить його до легендарної постаті й оспіває в образі Тараса Бульби.

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жуль Верн

П'ятнадцятирічний капітан

Переклад Петра Соколовського

Роман

ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ І

ШХУНА-БРИГ "ПІЛІГРИМ"

2 лютого 1873 року шхуна-бриг "Пілігрим"2 перебувала на 43° 37′ південної широти і 165° 19′ західної довготи (від Грінвічського меридіана).

Ця шхуна-бриг, водотоннажністю в чотириста тонн, була споряджена у Сан-Франціско для полювання на китів у південних морях і належала багатому каліфорнійському судновласникові Джеймсу Уелдону, який кілька років тому призначив її командиром капітана Халла.

"Пілігрим" був невеличкий вітрильник, але вважався одним із найкращих кораблів Джеймса Уелдона. Він входив до складу флотилії, яку той щорічно виряджав ген за Берінгову протоку, в північні моря, або під Тасманію чи за мис Горн, аж до морів Антарктики. Шхуна-бриг чудово ходила під вітрилами. Завдяки дуже зручному оснащенню вона могла навіть з нечисленною командою запливати у важкодоступні місця південного моря, звідки починалася суцільна смуга антарктичної криги. Капітан Халл умів, як кажуть матроси, "лавірувати" поміж плавучих крижин. Влітку такі крижини допливають аж до Нової Зеландії, ба навіть до мису Доброї Надії, і досягають набагато нижчих широт, аніж у північних морях. Щоправда, то все невеличкі айсберги з пооббиваними боками, розмиті теплими водами. Майже всі вони розтають в Атлантичному та Тихому океанах.

Капітан Халл, досвідчений мореплавець, один із найвправніших гарпунерів флотилії, мав команду, яка складалася з п'яти матросів і одного новачка. Це замала команда для полювання на китів. Люди потрібні на шлюпках при нападі на кита, а також для розбирання туш. Однак Джеймс Уелдон, за прикладом деяких судновласників, задля економії набирав у Сан-Франціско саме стільки матросів, скільки було потрібно для керування судном у дорозі. В портах Нової Зеландії серед місцевого населення та дезертирів усіх національностей не бракувало вправних гарпунерів та матросів, охочих найнятися на китобійний сезон. Коли сезон кінчався, вони, діставши платню, сходили на берег, де чекали до наступного року, доки знов комусь знадобляться їхні послуги. В отакий спосіб судновласники заощаджували чималі гроші на платні команді й збільшували свої прибутки.

Так велося рік у рік на борту "Пілігрима". Шхуна-бриг вертала від антарктичного полярного кола, скінчивши полювання на китів. Однак трюм не був ущерть заповнений бочками з жиром та з китовим вусом. Уже на той час полювати на китів було важко: через надмірне полювання вони траплялися чимдалі рідше; справжні кити, яких на півночі називали гренландськими, а в південних морях - австралійськими, починали зникати. Китобоям довелось перейти на смугачів, цих велетенських морських ссавців, полювати на яких досить небезпечно.

На смугачів полював і Капітан Халл під час останнього сезону, та влови вийшли небагаті. Проте він мав намір наступного року дістатися у вищі широти і, якщо треба буде, проплисти аж до земель Клері й Аделі, що їх, усупереч твердженням американця Уїлкса, відкрив француз Дюмон-Дюрвіль на "Астролябії" та "Зеле".

Одне слово, це полювання на китів було невдале для "Пілігрима". На початку січня, саме посеред літа на Південній півкулі, коли ще було зарано повертатися додому, капітанові Халлу довелось покинути місця полювання. Додатково найняті матроси - набрід досить сумнівних типів - не дуже перетруджувались, і він вирішив їх звільнити.

"Пілігрим" узяв курс на північний захід і 15 січня прибув до Вайтемати, порту Окленда в затоці Чуракі на східному узбережжі Північного острова Нової Зеландії. Отут і висадили китобоїв, найнятих на сезон.

Команда була невдоволена. У трюмі "Пілігрима" бракувало бочок із двісті жиру. Ніколи ще не було таких кепських уловів. А надто прикро почував себе Капітан Халл: славетному мисливцеві дошкуляло вражене себелюбство - адже він, уважай, вертав з порожніми руками! Він на всі заставки проклинав ледарів і нероб, що звели сезон нанівець. Марно намагались набрати в Окленді нову команду. Всі місцеві китобої вже понаймались на інші судна. Тож довелося облишити надію довантажити трюм "Пілігрима". Капітан Халл уже намірився вийти з Окленда, аж тут до нього звернулись із проханням узяти на борт пасажирів. Капітан погодився, бо відмовити в цьому проханні не міг.

В Окленді саме перебували місіс Уелдон, дружина хазяїна "Пілігрима", їхній п'ятирічний син Джек та її кузен Бенедікт. Усі троє приїхали сюди разом із Джеймсом Уелдоном, який час від часу навідував Нову Зеландію в комерційних справах. Він збирався повертатися з ними до Сан-Франціско, коли раптом малий Джек серйозно захворів. Джеймс Уелдон, якого кликали назад термінові справи, виїхав з Окленда сам, залишивши дружину, сина й кузена Бенедікта.

Минуло три місяці - три довгі місяці розлуки, дуже важкі для місіс Уелдон. За цей час її син одужав, і вона могла виїжджати. Тут її сповістили, що прибув "Пілігрим".

У той час, щоб повернутися до Сан-Франціско, місіс Уелдон треба було б спершу поїхати до Австралії й сісти на один із кораблів трансокеанської компанії "Золотий вік", які курсували між Мельбурном та Панамським перешийком. Діставшись до Панами, вона мала б зачекати на американський пароплав, що регулярно ходив між перешийком та Каліфорнією. Це означало затримки й пересадки, надто неприємні для жінки, що подорожує з дитиною. І коли в Оклендський порт зайшов "Пілігрим", місіс Уелдон звернулася до Капітана Халла з проханням довезти до Сан-Франціско її, кузена Бенедікта та Нен, стару няню-негритянку, яка вигляділа і саму місіс Уелдон.

Здійснити подорож у три тисячі морських льє3 на вітрильнику! Але на судні капітана Халла завжди панував бездоганний лад, а погода по цей і по той бік екватора стояла дуже гарна.

Капітан Халл дав згоду. Він запропонував своїй пасажирці власну каюту. Капітан хотів, щоб під час плавання, яке могло тривати від сорока до п'ятдесяти днів, місіс Уелдон влаштувалася якнайкраще на борту його судна. Щоправда, плавання мало трохи затягтися: "Пілігрим" повинен був, одхилившись від курсу, зайти в чілійський порт Вальпараїсо, щоб там розвантажитись. А вже далі вздовж американського узбережжя вони сподівалися плисти під попутним береговим вітром, а це була б доволі приємна морська прогулянка. Зрештою, місіс Уелдон була хоробра жінка й не боялася моря. Тридцятирічна, з міцним здоров'ям, вона звикла до тривалих морських подорожей і не раз поділяла з чоловіком їх невигоди. Її не лякало плавання на судні середньої тоннажності. Вона знала, що капітан Халл - чудовий моряк, а "Пілігрим"- надійний вітрильник, одне з найкращих американських китобійних суден. Нагода трапилася, тож треба було скористатись із неї. І місіс Уелдон з неї скористалася.

Що ж до кузена Бенедікта, то він, ясна річ, мав супроводжувати місіс Уелдон у цьому плаванні.

Кузен Бенедікт був славний чолов'яга років п'ятдесяти. Та, незважаючи на цей вік, було б необачно відпустити його кудись самого. Він був скорше довгий, ніж високий, скорше сухорлявий, аніж худий. Кістлява статура, велика кудлата голова, золоті окуляри - одне слово, в усій довжелезній особі кузена Бенедікта вгадувався вчений, одна з отих сумирних і добрих натур, які все своє життя - ба навіть у сто років! - залишаються дітьми.

Кузеном Бенедіктом називали його й сторонні, бо за своєю вдачею він належав до тих людей, які здаються рідними всім. Кузен Бенедікт ніколи не знав, куди подіти свої довгі руки й довжелезні ноги, не міг дати собі ради в найбуденніших життєвих справах. Він не був обтяжливим для інших, але якось так виходило, що він зв'язував усіх довкола й самого себе своєю незграбністю. Невибагливий, невимогливий - аж забував попоїсти й попити, якщо його не нагодують і не напоять, - нечутливий ні до холоду, ані до спеки, він, здавалось, належав не до тваринного, а радше до рослинного світу. Уявіть собі отаке безплідне дерево, на якому не росте навіть листя, дерево, нездатне нагодувати й прихистити під своїми вітами подорожнього. Отакий був кузен Бенедікт.

Однак він мав добре серце й завжди виявляв готовність зробити людям якусь послугу. І всі любили кузена Бенедікта за його безпорадну вдачу. Місіс Уелдон дивилась на нього як на свою дитину - старшого брата малого Джека. Проте слід сказати, що кузен Бенедікт не тинявся без діла. Навпаки, це був невсипущий трудар. Єдине його захоплення - природнича історія - поглинало його до решти.

Сказати "природнича історія" - це сказати надто багато.

Відомо, що ця наука складається з різних галузей, як-от: зоологія, ботаніка, мінералогія та геологія. А кузен Бенедікт не був, власне, ні ботаніком, ні мінералогом, ні геологом.

Може, він був зоологом у загальному розумінні цього слова - таким собі Кюв'є4 Нового Світу, який розкладав тварину, щоб її проаналізувати, а потім знову складав; отим глибоким знавцем, який присвятив себе вивченню чотирьох основних - згідно класифікації самого Кюв'є - типів усього тваринного світу: хребетних, молюсків, членистоногих і променевих? Може, він, цей простодушний, але старанний учений, вивчав різні класи, ряди, родини та види, що їх охоплюють ці чотири типи?

Ні.

Може, кузен Бенедікт присвятив себе вивченню хребетних: ссавців, птахів, плазунів і риб?

Теж ні.

Може, він більше цікавився молюсками, починаючи від головоногих і вище; може, моховатки вже не були для нього таємницею?

Аж ніяк.

Може, то через променевих, голкошкірих, поліпів, глистів, губок та інфузорій випалив він стільки гасу в лампі, працюючи щодня до пізньої ночі?

Треба прямо сказати: його захоплювали не променеві.

А що з зоології незгаданими залишились тільки членистоногі, то, зрозуміло, цей тип і був єдиним захопленням кузена Бенедікта.

Еге ж, саме членистоногі; однак тут слід дещо уточнити.

Тип членистоногих охоплює шість класів: комах, багатоніжок, павукоподібних, ракоподібних, вусоногих і кільчастих червів.

Проте кузен Бенедікт не зміг би відрізнити дощового черв'яка від лікарської п'явки, щипавки від морського жолудя, домашнього павука від псевдоскорпіона, креветки від рака-самітника, а ківсяка від сколопендри.

То ким же все-таки був кузен Бенедікт?

Звичайним ентомологом, та й годі!

На це, безперечно, зауважать, що ентомологія, як складова частина природничої історії, вивчає всіх членистоногих.

# data[].attributes.attachment_link.title
П'ятнадцятирічний капітан - Жуль Верн, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "П'ятнадцятирічний капітан" (автор: Жуль Верн) онлайн українською. Повний текст електронної книги Жуль Верн - П'ятнадцятирічний капітан в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Діафільм (рос.)

# data[].attributes.body
Діафільм (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Пятнадцатилетний капитан за 21 минуту

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЖУЛЬ ВЕРН

(1828-1905)

Жуль Верн - французький письменник-фантаст був і залишився вірним супутником юності. Перші ж романи принесли йому всенародне визнання. Щойно книги французького письменника виходили друком, вони негайно перекладалися багатьма мовами й поширювалися в усьому світі.

Жуль Верн був у розквіті творчих сил, він ще не встиг здійснити й половини задуманого, коли захоплені сучасники стали називати його "всесвітнім мандрівником", "віщуном", "чарівником", "пророком", "провидцем", "винахідником без майстерні" (заголовки статей, що з'являлися за його життя). А він просто задумав описати всю земну кулю - природу різних кліматичних зон, тваринний і рослинний світ, традиції і звичаї всіх народів планети. І не просто описати, як це роблять географи, а втілити цей задум у багатотомній серії романів, що її він назвав "Незвичайні подорожі".

Працьовитість Жуля Берна вражає масштабністю. Серія включає шістдесят три романи та два збірники повістей і оповідань, виданих у 97 книгах. У повному обсязі - близько тисячі друкованих аркушів або вісімнадцять тисяч книжкових сторінок!

Жуль Верн працював над "Незвичайними подорожами" понад сорок років (з 1862 до початку 1905 року), видання ж усієї серії розтяглося більше ніж на піввіку. За цей час змінилися покоління школярів, для яких він писав свої книги. Пізні романи Жуля Берна потрапляли в нетерплячі руки синів і онуків його перших читачів.

"Незвичайні подорожі" у сукупності - це універсальний географічний нарис земної кулі. Якщо розподілити романи за місцем дії, то виявиться, що в чотирьох романах описуються кругосвітні подорожі, у п'ятнадцятьох - країни Європи, у восьми - Північна Америка, у восьми - Африка, у п'ятьох - Азія, у чотирьох - Південна Америка, у чотирьох - Арктика, у трьох - Австралія й Океанія й в одному - Антарктида. Крім того, у сімох романах місцем дії слугують моря й океани. Чотири романи складають цикл "робінзонад" - дія розгортається на незаселених островах. І нарешті, у трьох романах події відбуваються у міжпланетному просторі. До того ж у багатьох творах - не тільки "кругосвітнього" циклу - герої мандрують із країни в країну. Можна сказати без перебільшення, що сторінки книг Жуля Берна переповнюють морські хвилі, пісок пустель, вулканічний попіл, арктичні вихори, космічний пил. Місце дії в його романах - планета Земля, і не тільки Земля, але й Всесвіт. Географія і природознавство сусідують у "Незвичайних подорожах" з технічними й точними науками.

Герої Жуля Берна завжди подорожують. Долаючи величезні відстані, вони прагнуть виграти час. Досягнення небувалої швидкості вимагає новітніх засобів пересування. Жуль Берн "удосконалив" всі види транспорту від сухопутних до уявлюваних міжпланетних. Його герої створюють швидкохідні машини, підводні й повітряні кораблі, досліджують вулкани та глибини морів, проникають у недоступні нетрі, відкривають нові землі, стираючи з географічних карт останні "білі плями". Увесь світ слугує їм майстернею для експериментів. На дні океану, на незаселеному острові, на Північному полюсі, у міжпланетному просторі,- де б вони не були, скрізь їхня лабораторія, вони працюють, діють, сперечаються, впроваджують у дійсність свої зухвалі мрії.

В особі Ж. Верна поєднувалися мовби кілька постатей. Він був справжнім засновником наукової фантастики, що ґрунтувалася на науковій вірогідності й нерідко на науковому передбаченні, був чудовим майстром пригодницького роману, жагучим пропагандистом науки та її майбутніх здобутків.

Спираючись на пошуки наукової думки, він зображував бажане як уже здійснене. Винаходи, що ще не набули застосування, моделі механізмів, що проходили випробування, машини, що лише намічалися в ескізах, він представляв у закінченому, ідеальному вигляді. Звідси - неймовірні збіги мрій письменника з втіленням подібних ідей у життя. Але він не був ні "віщуном", ні "пророком". Його герої вирішували задачі, підказані самим життям - бурхливим розвитком промисловості, транспорту, зв'язку. Науково-технічні фантазії романіста майже ніколи не перевершували можливостей їхнього здійснення на більш високому ступені наукового й технічного прогресу.

Саме в цих напрямках працює допитлива думка героїв "Незвичайних подорожей". Винахідники, інженери, будівельники, вони споруджують прекрасні міста, зрошують пустелі, знаходять способи прискорювати ріст рослин за допомогою апаратів штучного клімату, конструюють електричні прилади, що дозволяють бачити і чути на значних відстанях, мріють про практичне використання внутрішнього тепла Землі, енергії сонця, вітру й морського прибою, про можливості нагромадження запасів енергії в могутніх акумуляторах. Вони вишукують способи продовження життя і заміни спрацьованих органів тіла новими, винаходять кольорову фотографію, звукове кіно, автоматичну лічильну машину, синтетичні харчові продукти, одяг зі скляного волокна й чимало інших чудових речей, що полегшують життя і працю людини та допомагають їй перетворювати світ.

Коли Жуль Верн писав свої книги, Арктика ще не була завойована, полюси ще не були відкриті, Центральна Африка, Внутрішня Австралія, басейн Амазонки, Памір, Тибет, Антарктида майже ще не були вивчені. Герої Жуля Берна здійснюють географічні відкриття, випереджаючи справжні.

Перетворення світу - головне в його творчості. Всесильний розум опановує природу. Усі чотири стихії: земля, вода, повітря, вогонь - неминуче скоряться людям. Об'єднаними зусиллями людство перетворить і поліпшить планету:

Саме звідси започатковується життєствердний пафос найкращих творів Жуля Берна. Він створив роман нового типу - роман про науку та її безмежні можливості. Фантазія в нього подружилася з наукою і стала її нерозлучною супутницею. Фантазія, окрилена науковими пошуками, перетворилася на наукову фантастику.

Разом з новим романом у літературу ввійшов і новий герой - лицар науки, безкорисливий учений, готовий в ім'я своїх творчих ідей, заради здійснення великих надій здійснити подвиг, піти на будь-яку жертву. У майбутнє спрямовані не тільки науково-технічні фантазії Жуля Верна, але й його герої - першовідкривачі нових земель і творці дивовижних машин. Час диктує письменникові свої вимоги. Жуль Верн вловив ці вимоги й відгукнувся на них "Незвичайними подорожами".

Знайти свою мету виявилося важче, ніж покласти життя на її досягнення. Старший син адвоката, Жуль Верн, знав ще замолоду, що давня сімейна традиція вимагає стати правознавцем і згодом успадкувати контору батька. Але бажання юнака розходилися із сімейними сподіваннями.

Він виріс у приморському місті Нанті, марив морем і кораблями і навіть спробував - йому було тоді одинадцять років - утекти до Індії, найнявшись юнгою на шхуну "Корали". Однак невблаганний батько посилає його після ліцею до паризької Школи права. Море залишається світлою мрією, а любов до поезії, театру та музики розтрощує твердиня батьківської влади. На догоду батькові, вистраждавши абияк диплом правознавця, він не йде служити в адвокатську контору в Нанті, а обирає напівголодне існування літератора, який перебивається мізерними заробітками - пише комедії, водевілі, драми, складає лібрето комічних опер і після кожної чергової невдачі працює з іще більшим азартом.

У той же час жадібна допитливість, захоплення природничими науками змушують його відвідувати Національну бібліотеку, лекції і вчені диспути, робити виписки з прочитаних книг, не знаючи ще, на що придасться йому ця купа всіляких довідок з географії, астрономії, навігації, історії техніки й наукових відкриттів.

Якось - це було всередині 1850-х років - у відповідь на умовляння батька відмовитися від нікчемних занять і повернутися до Нанту юнак рішуче заявив, що він не сумнівається у своєму майбутньому й до тридцяти п'яти років посяде в літературі міцне місце. Йому виповнилося 27 років. 3. безлічі передбачень Жуля Берна, що збулися з більшим чи меншим наближенням, цей перший прогноз виявився бездоганно точним.

Але пошуки ще тривали. Кілька надрукованих оповідань з морської тематики, яким сам він не надавав великого значення, хоча пізніше й включив їх до своєї величезної серії, були віхами на шляху до "Незвичайних подорожей". Лише на зламі шістдесятих років, переконавшись, що тепер він цілком підготовлений, Жуль Верн став розробляти нові терени. Це було усвідомлене художнє відкриття. Він відкрив для літератури поезію науки. Пориваючи з усім, що його колись гальмувало, він сповістив друзям, що знайшов свою золоту жилу.

Восени 1862 року Жуль Верн закінчив свій перший роман. Його давній покровитель Александр Дюма порекомендував звернутися до Етцеля, розумного, досвідченого видавця, який підшукував здібних співробітників для юнацького "Журналу виховання і розваги". З перших же сторінок рукопису Етцель вгадав, що випадок привів до нього саме того письменника, якого бракувало дитячій літературі. Етцель швидко прочитав роман, висловив свої зауваги й віддав Жюлю Верну на допрацювання. Уже через два тижні рукопис повернувся у виправленому вигляді, і на початку 1863 року роман вийшов у світ.

Сама назва - "П'ять тижнів на повітряній кулі" - не могла пройти непоміченою. Успіх перевершив усі сподівання й ознаменував народження "роману про науку", у якому захопливі пригоди поєднуються з популяризацією знань і обґрунтуванням різних гіпотез. Так, уже в цьому першому романі про уявлювані географічні відкриття в Африці, зроблені з пташиного польоту, Жуль Верн "сконструював" аеростат з температурним керуванням і безпомилково напророкував місцезнаходження тоді ще не відкритих джерел Нілу.

Романіст уклав з видавцем довгостроковий договір, погодившись писати по три книги на рік. Тепер він міг без перешкод, не думаючи про завтрашній день, узятись до здійснення численних задумів. Етцель стає його другом і порадником. У Парижі вони часто бачаться, а коли Жуль Верн їде працювати до моря або курсує уздовж берегів Франції, замкнувшись у "плавучому кабінеті" на борту своєї яхти "Сен-Мішель", вони регулярно обмінюються листами. Із запізненням знайшовши своє життєве поприще, письменник видає книгу за книгою, і що не роман, то шедевр. Фантазію повітряну змінює геологічна - "Подорож до центру Землі" (1864).

# data[].attributes.attachment_link.title
Верн Жуль: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ЖУЛЬ ВЕРН (1828-1905) Жуль Верн - французький письменник-фантаст був і залишився вірним супутником юності. Перші ж романи принесли йому всенародне визнання. Щойно книги французького письменника виходили друком, вони негайно перекладалися багатьма мовами й поширювалися в усьому світі.

# data[].attributes.headline
Життя і творчість Ж.

# data[].attributes.body
Життя і творчість Ж.Верна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Дорох

# data[].attributes.headline
Творчий шлях Ж.Верна

# data[].attributes.body
Творчий шлях Ж.Верна

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчий шлях великого мрійника та фантазера Жуля Верна, Одна історія

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "В поиска

# data[].attributes.body
Худ. фільм "В поисках капитана Гранта"

# data[].attributes.attachment_link.title
В поисках капитана Гранта (1985) приключения

# data[].attributes.headline
Гра-кросворд

# data[].attributes.body
Гра-кросворд

# data[].attributes.attachment_link.description
Поєднай опис характеристики з героями твору. Склади пазли

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
15-тирічний кapitan - jigsaw puzzle (36 pieces)

# data[].attributes.headline
Батьківщина Гоголя

# data[].attributes.body
Батьківщина Гоголя

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Алея, що провадить до центральної споруди цього місця, трохи нагадує аналогічну в галицьких Підгірцях. Із тією відмінністю, що веде вона не до ренесансного палацу коронного гетьмана Конецпольського, а до скромної родинної садиби не менш гідного "лицаря", який уславився на полі бою літературному - Гоголя.

Власне, все тут наче зійшло зі сторінок "Старосвітських поміщиків": маєток у нинішньому Гоголевому (історичні назви Яновщина та Василівка) - точне уособлення тихого, майже відлюдного побуту класичних Афанасія Івановича та Пульхерії Іванівни. Здається неможливим, щоб у цих кімнатах лунало щось голосніше за скрипіння дверей і шепотіння молитов перед безтурботним сном. От лише жили в них реальні Василь Панасович та Марія Іванівна - батьки Миколи Гоголя. Проте коли згадуєш, що крім найстаршого Миколи в сім'ї було ще п'ятеро дітей, порівняння з тихим поміщицьким домом видається вже не таким доречним. Утім, усіх маленьких Гоголів, безперечно, виховували в дусі радше патріархальному, але не без певного лібералізму. Особливо яскраво його було помітно в аматорських театральних виставах за п'єсами Василя Панасовича (він, до речі, мав неабиякий письменницький талант), у яких окрім батьків грали також їхні діти.

Зокрема й Микола, який довів своє акторське вміння до певного абсолюту вже в Ніжинській гімназії, де, за спогадами сучасників, утілював сценічні ролі панянок просто бездоганно. Тож, певною мірою, майбутній письменник надихався прикладом свого батька, який писав твори переважно українською мовою й товаришував із Котляревським. І, звісно, в родині переказували бувальщину про славетних козацьких предків по батьку, один із яких (Остап Гоголь) був полковником Хмельницького і нетривалий час навіть гетьманом на Правобережжі, інший (Семен Лизогуб) відомим політичним діячем і зятем іще одного гетьмана - Івана Скоропадського. Непогане підґрунтя для хвалькуватого родинного дерева або ж для майбутніх оповідей про козаків...

Не менше, а можливо, й більше за батька вплинула на Гоголя-письменника його мати. Саме їй він завдячує переповіданими народними байками, казками, прикметами, повір'ями, піснями, приказками - одне слово, всім, що й породило "Вечори на хуторі поблизу Диканьки". Власне, цей хутір і був його рідною Яновщиною, адже в часи Лизогубів звався хутором Купчинським (нині ж це село Гоголеве Шишацького району Полтавщини). Коли ж на початку ХІХ століття він за іменем батька перетворився на Василівку, тоді й постали всі ті споруди, які бачимо нині. На жаль, вони не автентичні. Багато разів головний будинок і господарські приміщення перебудовувалися, зокрема й за кресленнями Гоголя, і, врешті, були знищені у 1943 році при відступі німців.

Тоді вціліла лише зведена Василем Гоголем церква Різдва Богородиці й могила батьків письменника. Радянська влада "гідно" відзначила 150-ліття від дня народження письменника, зруйнувавши храм у 1959 році. Нині працівники заповідника, які опікуються садибою, намагаються зібрати кошти на її відбудову. Що ж до знищеного у війну маєтку, то його у 1984 році звели за спогадами сучасників, малюнками, фотографіями і за "Книгою всякої всячини" в якій Гоголь згадував дім свого дитинства.

Під маминим крилом
Можна сказати, що значною мірою Гоголь був маминим синочком, адже впродовж усього свого життя, а надто в перші роки в Петербурзі, вів із нею жваве й відверте листування, в якому повірював їй власні переживання, надії й успіхи. Завдяки регулярним грошовим переказам Марії Іванівни він міг жити в столиці більш-менш нормальний життям, хоч і підробляв іноді гувернером. І саме з мамою Гоголь мав розділити визнання "Вечорів", адже вона, постачаючи синові весь народний фольклор, майже була їхнім співавтором.

У відтвореній садибі Гоголів-Яновських кімната матері нині посідає одне з чільних місць. У ній зберігаються копії листів письменника до неї, а також килими, створені за описами й малюнками, які надсилав Марії Іванівні Микола Васильович. До речі, шпалери і тут, і в сусідніх залах (всього їх десять), а також вікна із вставками з кольорового скла, також "походять" із тих листів. Крім того, звісно, в музеї є й оригінальні речі Гоголя: молитовник, російсько-французький словник, камізелька, печатки. Представлено також копію рукопису незавершеної історичної драми "Альфред", над якою письменник працював саме у Василівці-Яновщині. Він часто й подовгу гостював у мами й сестер, завжди обираючи для відвідин батьківщини літо. Ставши фінансово незалежним, Гоголь узявся виплачувати борги любої матусі, а дорогим сестрам неодмінно привозив щось цінне і навіть власноруч пошив їм кілька суконь. Власне, Ольга Гоголь-Головня і Єлизавета Гоголь-Бикова після смерті матері у 1868 році розділили між собою маєток і чимало речей у сьогоднішньому музеї походить саме з того часу. Цікаво, що племінник Гоголя Микола Биков, одружившись із онукою Пушкіна Марією, переїхав у Яновщину наприкінці ХІХ століття й узявся вкотре перебудовувати маєток.

"Мрія" біля "храму самотності"
Садиба Гоголів-Яновських, як і кожен тогочасний панський двір, не була би завершеною без парку. Микола Васильович, який тут, схоже, підхоплював бацилу універсалізму, долучився і до його удосконалення. За його бажанням у парку насипали пагорб, а також упорядкували кленову алею. Нею нині можна потрапити до невеличкої альтанки "Мрія" і найвіддаленішого від всіх інших споруд маєтку грота для молитов - "храму самотності", як його називали ще за батьків письменника.

Але, як на мене, найголовнішою частиною парку є великі ставки, порослі по берегах старими деревами. Найкраще прогулюватись ними в кінці дня, коли це місце воскрешає в пам'яті "Вечір проти Івана Купала" з його вінками на воді й обрядовими піснями. До слова, саме так зробили одвічні винахідники київського театру "Дах" Влада Троїцького, які відсвяткували 200-ліття від дня народження Гоголя концертом гурту "Дахабраха" на ставковій купальні й перформенсом із спалюванням тотемних фігур на березі. Музей також намагається не відставати і час від часу проводить театралізоване дійство "Чи знаєте ви українську ніч?". І правильно, бо, як на мене, Гоголь - птах вечірній, ба навіть нічний, і саме о такій порі, коли у темній воді відбиваються спалахи таємничого багаття і між деревами мерехтять ледь помітні тіні та лунають уривки напівзабутих пісень, слід проходити власну ініціацію з гоголівщиною.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Антонюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Вечір саме на тому хуторі поблизу Диканьки

# data[].attributes.attachment_link.description
Алея, що провадить до центральної споруди цього місця, трохи нагадує аналогічну в галицьких Підгірцях. Із тією відмінністю, що веде вона не до ренесансного палацу коронного гетьмана Конецпольського, а до скромної родинної садиби не менш гідного "лицаря", який уславився на полі бою літературному - Гоголя.

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.1

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.1

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 1

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.2

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.2

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 2

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.3

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.3

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 3

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.4

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.4

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 4

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.5

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.5

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 5

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.6

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.6

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 6

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.7

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.7

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 7

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.8

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.8

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 8

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.9

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.9

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 9

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.10

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.10

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 10

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.11

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.11

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 11

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.12

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.12

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 12

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.13

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.13

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 13

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.14

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.14

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 14

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.15

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.15

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 15

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.16

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.16

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 16

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.17

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.17

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 17

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.18

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.18

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 18

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.19

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.19

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 19

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 2.20

# data[].attributes.body
Аудіо текст 2.20

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 2 Розділ 20

# data[].attributes.headline
Аудіо текст -1.1

# data[].attributes.body
Аудіо текст -1.1

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 1

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.2

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.2

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 2

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.3

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.3

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 3

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.4

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.4

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 4

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.5

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.5

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 5

# data[].attributes.body
Аудіо 1.6

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 6

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.7

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.7

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 7

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.8

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.8

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 8

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.9

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.9

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 9

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.10

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.10

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 10

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.11

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.11

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 11

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.12

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.12

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 12

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.13

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.13

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 13

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.14

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.14

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 14

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.15

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.15

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 15

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.16

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.16

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 16

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.17

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.17

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 17

# data[].attributes.headline
Аудіо текст 1.18

# data[].attributes.body
Аудіо текст 1.18

# data[].attributes.attachment_link.title
Жуль Верн Пятнадцятирічний капітан Частина 1 Розділ 18

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Крістіна Нестлінгер

Конрад, або Дитина з бляшанки

Пані Берті Бартолотті сиділа в кріслі-гойдалці й снідала. Вона випила чотири чашки кави, з'їла три булочки з маслом і медом, двоє некруто зварених яєць, скибку чорного хліба з шинкою і сиром та скибку білого хліба з паштетом із гусячої печінки. Снідаючи, вона гойдалася, - бо крісло-гойдалка на те й зроблене, щоб у ньому гойдалися, - тому на її халаті з'явилися руді плями від кави й жовті від яєць. Крім того, їй за викот нападало повно крихт із булочок і хліба.

Пані Бартолотті підвелася й доти стрибала по кімнаті на одній нозі, доки всі крихти повитрушувалися з-під халата на підлогу. Тоді вона облизала липкі від меду пальці й сказала сама до себе:

- Ану, дитино моя, вмийся, перевдягнися і швидше берись до роботи!

Пані Бартолотті завжди казала "дитино моя", коли розмовляла сама з собою. Свого часу, як вона справді була ще дитиною, до неї так завжди зверталася мати:

"Ану, дитино моя, зроби уроки! Ану, дитино моя, витри посуд! Ану, дитино моя, замовкни!"

А потім, як пані Бартолотті вже не була дитиною, її чоловік, пан Бартолотті, теж звертався так до неї:

"Ану, дитино моя, звари обід! Ану, дитино моя, приший мені ґудзика до штанів! Ану, дитино моя, підмети в хаті!"

Пані Бартолотті звикла виконувати доручення й накази тільки після того, як почує "дитино моя". Але мати давно померла, а пан Бартолотті давно пішов від неї - чому пішов, нас не стосується, це її приватна справа. В кожному разі, в пані Бартолотті, крім неї самої, не було нікого, хто б міг сказати їй "дитино моя".

Пані Бартолотті пішла до ванної кімнати, їй кортіло зробити собі приємну гарячу купіль. Та, на жаль, у ванні плавали золоті рибинки. Їх було одинадцять - сім малих і чотири великі. Вона вчора витягла їх з акваріума й перенесла до ванни, бо вважала, що рибі треба змінити воду. Пані Бартолотті міркувала так: кожна людина має відпустку й кудись їде, тільки бідолашні золоті рибинки цілий рік плавають кружка у своїй круглій скляній посудині.

Пані Бартолотті вирішила вдовольнитися приємним теплим душем: у ванній кімнаті була ще й окрема душова кабіна. Та, на жаль, у кабіні заплішило розсувні двері. Власне, не заплішило, але вони не відчинялися, бо пані Бартолотті чотири рази протягла від кабіни до вікна й назад мотузку і повісила на неї сушитися джинси та бавовняний пуловер. В умивальнику також мокли джинси й другий бавовняний пуловер, які ще треба було випрати.

- То зроби собі хімчистку, дитино моя, - мовила пані Бартолотті до свого відбитку в дзеркалі й витягла з шафки жмутик вати й чималу пляшку.

Змочивши вату рожевою рідиною з пляшки, вона заходилася ретельно витирати обличчя. Вата стала строката - рожева від нарум'янених щік, червона від губної помади, чорна від туші для вій, брунатна від олівця для брів, зелена від тіней на повіках і синя від рисочок над віями.

- Гарний же в тебе вигляд! - мовила вона до жмутика вати й кинула його біля самого відра на сміття під умивальником.

Потім дістала з шафки кілька тюбиків, кілька пляшечок та кілька олівців і знов нафарбувала своє обличчя в рожевий, червоний, чорний, брунатний, зелений і синій кольори. Підтемнюючи вії, пані Бартолотті помітила, що пляшечка з тушшю майже порожня. Тому вона написала губною помадою на викладеній білими кахлями стіні:

"КУПИТИ ТУШІ!!!"

Тоді взяла мачулу і стерла з кахлів напис: "КУПИТИ ТУАЛЕТНОГО ПАПЕРУ", теж зроблений губною помадою, бо паперу вона вчора вже придбала.

Наостанці пані Бартолотті ще глянула в дзеркало над умивальником, хотіла побачити, яка вона тепер на вигляд, молода чи стара. Бо в неї були молоді й старі дні. Сьогодні їй випав молодий день, вона була задоволена своїм обличчям.

- Молодшою і не треба бути, а кращою і не можна, - схвально промурмотіла вона сама до себе.

Всі її зморшки навколо уст і навколо очей сховалися під шаром пудри.

Скільки їй було років, пані Бартолотті нікому не казала, тому ніхто й не знав цього. І тому вона була різного віку.

Її сусідка, старезна пані Маєр, коли заходила мова про пані Бартолотті, казала: "Молода пані Бартолотті". Онук старезної пані Маєр, малий Міхі, казав: "Стара пані Бартолотті". А пан Егон, який продавав у аптеці порошки, свічки та масті й на лобі в якого від читання безлічі рецептів пролягли дві гіркі зморшки, казав: "Берті Бартолотті - жінка в розповні сил!"

Пан Егон і сам був чоловік у розповні сил. Він мав п'ятдесят п'ять років. І двічі на тиждень приятелював із пані Бартолотті.

Раз на тиждень він приходив у гості до неї, а раз на тиждень вона йшла в гості до нього. Вони разом вирушали в кіно чи до театру, потім ішли кудись вечеряти, далі йшли кудись випити вина, а наостанці - випити кави. Двічі на тиждень пан Егон називав пані Бартолотті "Берточкою", а вона його "Егончиком". Та як вони в інші дні зустрічалися на вулиці або як пані Бартолотті приходила до аптеки по краплі від кашлю, то казала йому "пане магістре", а він їй - "шановна пані". В інші дні вони не заходили в розмову.

Приятелювали вони лише у вівторок і в суботу.

Надивившись на себе в дзеркалі, пані Бартолотті нарешті вернулася до кімнати. Вона знов сіла в крісло-гойдалку, запалила сигару й почала зважувати, що їй далі робити: чи взятися до праці, чи йти по закупи, чи, може, краще лягти ще раз у ліжко. Саме тієї миті, коли вона вирішила лягти в ліжко, в сінях почувся дзвоник. Дуже гучний і дуже довгий. Пані Бартолотті злякано здригнулася. Так дзвонили тільки листоноші, носії телеграм і пожежники.

Пані Бартолотті поклала сигару на блюдечко з квітчастим візерунком і пішла відчиняти двері. Вона сподівалася, що той, хто так гучно й довго дзвонив, виявиться носієм грошових переказів. Пані Бартолотті завжди чекала носія грошових переказів. Часом той справді приходив до неї і приносив гроші. Тисячу шилінгів, або дві тисячі, або навіть п'ять тисяч шилінгів. Залежно від того, який завбільшки був килим, що його пані Бартолотті продала.

Тоді на грошовому переказі стояло:

"ФІРМА БАРТОЛОТТІ Й КОМПАНІЯ

РУЧНЕ ТКАННЯ І РУЧНЕ ПЛЕТІННЯ"

"Фірма Бартолотті й компанія" - це й була пані Бартолотті. "Компанію" вона вигадала, щоб її візитка була показніша й солідніша.

Пані Бартолотті ткала найкращі і найбарвистіші в місті килими. Торговці килимами й торговці меблями, що продавали її вироби, завжди казали покупцям:

- Пані Бартолотті - митець. Справжній митець! Її килими - мистецькі твори. Тому вони такі дорогі!

Торговці килимами й торговці меблями правили за них утричі більше грошей, ніж самі платили пані Бартолотті, тому килими й були такі дорогі.

Той, хто так гучно й довго дзвонив, стоячи за дверима, не був носієм грошових переказів. Виявилося, що то носій посилок. Відсапуючись, витираючи піт з лоба, він показав на великий, обгорнений білим папером пакунок і мовив:

- Важкенний, хай йому біс. Кілограмів двадцять, не менше!

Потім носій посилок затяг пакунок через передпокій до кухні, пані Бартолотті розписалася на квитанції й дала йому п'ять шилінгів на чай. Носій посилок сказав:

- До побачення.

- До побачення, - відповіла пані Бартолотті й провела його до сінешніх дверей.

Тоді принесла з кімнати сигару, сіла на ослінчик перед великим білим пакунком, занурила пальці з блакитними полакованими нігтями в пофарбоване у білявий колір волосся, провела ними по шорстких пасмах і задумалася.

"Це не вовна, - міркувала вона. - Де там! Вона не така важка. Такий пакунок вовни важив би щонайбільше п'ять або шість кілограмів".

Пані Бартолотті підвелася, обійшла пакунок, шукаючи адреси відправника. Але не знайшла. Не знайшла вона її й тоді, коли, натужившись, перевернула пакунок, щоб поглянути на нього знизу.

- Дитино моя, - суворо мовила пані Бартолотті сама до себе, - дитино моя, перевір своє сумління!

Справа в тому, що пані Бартолотті мала коника: страшенно любила різні купони, бланки замовлень, безкоштовні й дешеві пропозиції. Коли їй траплявся на очі в газеті, в книжці або в журналі такий купон чи бланк, вона відрізала або відривала його, заповнювала й посилала замовлення. Тієї хвилини її так захоплював сам бланк чи купон, що вона не думала, чи потрібна їй замовлювана річ. Через цю свою любов до замовлень пані Бартолотті вже придбала повно всіляких дивовиж: енциклопедію тварин у сімнадцяти томах, набір сірих нитяних чоловічих шкарпеток, пластмасовий сервіз на двадцять чотири особи, передплату на газету рибництва й газету нудистів. Крім того, ще турецький млинок на каву (не такий, щоб молоти каву, а нічний світильник у формі млинка), десять пар завеликих штанців із ангорської вовни і дев'ять буддистських молитовних барабанчиків. Але, безперечно, найдивовижнішим із того, що пані Бартолотті замовила й отримала, виявився килим. Коли носій посилок привіз їй той безбожно дорогий, огидний квітчастий килим, пані Бартолотті аж заплакала, сердита на себе за свого коника, й заприсяглася собі, що більше ніколи нічого не замовлятиме. Але, як буває в людей, що мають справжнього коника, другого дня вона знов заповнила бланк:

"І цим замовляю з довозом додому за рахунок фірми 144 (літерами: СТО СОРОК ЧОТИРИ) посріблені чайні ложечки"

Пані Бартолотті перевірила своє сумління. Воно було майже чисте. Крім замовлення на безкоштовний пакунок зірчастої локшини і пробну баночку нового різновиду пюре, вона згадала тільки дешевий набір хромованих кнопок разом із щипчиками й пробивачем. Але той набір не міг важити двадцять кілограмів. Та й безкоштовні проби, як їй було відомо, важили щонайбільше сто грамів.

"Мабуть, це пакунок від мого любого дядька Алоїза, - подумала пані Бартолотті. - Мабуть, він прислав мені щось на день народження. Він, сердешний, не посилав мені подарунка вже тридцять років. І якщо тепер хоче надолужити прогаяне, то може й набратися разом двадцять кілограмів".

Пані Бартолотті взяла ножиці й перерізала шнурок. Потім зірвала з пакунка білу паперову обгортку й відкрила картонну коробку. Під накривкою вона побачила блакитну деревну вовну, а на ній блакитний конверт. На конверті було написано:

"Пані Берті Бартолотті"

Напис був рівний, акуратний, надрукований на електричній машинці зі свіжою кольоровою стрічкою. Любий дядько Алоїз не мав друкарської машинки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Конрад, або Дитина з бляшанки - Крістіне Нестлінгер, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Крістіна Нестлінгер Конрад, або Дитина з бляшанки Пані Берті Бартолотті сиділа в кріслі-гойдалці й снідала. Вона випила чотири чашки кави, з'їла три булочки з маслом і медом, двоє некруто зварених яєць, скибку чорного хліба з шинкою і сиром та скибку білого хліба з паштетом із гусячої печінки.

# data[].attributes.body
Аудіо-1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хата-Читальня

# data[].attributes.attachment_link.title
"Конрад, або Дитина з бляшанки" —01. АУДІОКНИГА українською слухати онлайн. Нестлігер.

# data[].attributes.body
Аудіо -2

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хата-Читальня

# data[].attributes.attachment_link.title
"Конрад, або Дитина з бляшанки" —02. АУДІОКНИГА українською слухати онлайн. Кристина Нестлігер.

# data[].attributes.body
Аудіо - 3

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хата-Читальня

# data[].attributes.attachment_link.title
"Конрад, або Дитина з бляшанки" —03. АУДІОКНИГА українською слухати онлайн. Кристина Нестлігер.

# data[].attributes.body
Аудіо - 4

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хата-Читальня

# data[].attributes.attachment_link.title
"Конрад, або Дитина з бляшанки" —04. ЗАВЕРШЕННЯ. АУДІОКНИГА українською слухати онлайн.

# data[].attributes.headline
Скорочений варіант т

# data[].attributes.body
Скорочений варіант твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Конрад, або Дитина з бляшанки. Крістіне Нестлінгер. Скорочено.

# data[].attributes.headline
Біографія авторки

# data[].attributes.body
Біографія авторки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Австрійську письменницю Крістіне Нестлінгер уважають однією з найпопулярніших авторок у сучасній Європі. Творча спадщина мисткині надзвичайно багата: проза, вірші, п'єси, сценарії радіо- й телеспектаклів тощо. Відкритість письменниці, тонке розуміння нею людської психології, оптимізм і вміння дивитися на все з гумором забезпечують успіх її книжок насамперед серед дітей і підлітків у всьому світі.

Крістіне Нестлінгер народилася 13 жовтня 1936 р. ум. Відні (Австрія). Її батько був годинниковим майстром, а мати - вихователькою в дитячому садку. Дівчинка навчалася в гімназії в гуманітарному класі, де на все життя полюбила літературу. Після закінчення гімназії Крістіне вирішила стати художницею й вступила до Академії мистецтв у Відні, займалася графікою та ілюструвала книжки для дорослих. Коли народилися її доньки, вона повністю присвятила себе їхньому вихованню. Саме для них вигадала Фредеріку - неслухняну дівчинку з малиновим волоссям, з якою постійно траплялися різні історії. Крістіне Нестлінгер спочатку створила серію малюнків, а пізніше записала історії, що розповідала дітям. Так виникла книжка "Рудоволоса Фредеріка", яка була опублікована 1970 р. й одразу сподобалася читачам. За неї авторка отримала високу винагороду Європи - Літературну премію Фрідріха Бедекера.

Молода авторка наполегливо працювала. І невдовзі одна за одною з'являються її нові книжки: "Діти з дитячого підземелля", "Троє поштових грабіжників" (1971), "Геть огіркового короля", "Чоловік для мами" (1972), "Чорний пан і великий собака", "Лети, колорадський жук!", "Маленький пан береться за справу" (1973), Конрад, або Дитина з бляшанки" (1975). Кожна з них викликала широкий резонанс у читацькому колі: одні вважали їх занадто бунтарськими, не педагогічними, навіть шкідливими для дітей, а інші - чесними, відкритими, актуальними. Однак усі погоджувалися, що письменниця висвітлює реальні1 проблеми дітей і дорослих, що виникають у сучасному житті, і шукає вирішення складних питань. На прикладах історій персонажів (як позитивних, так і негативних) К. Нестлінгер розкриває теми дитячої самотності ("Дитина за обміном"), пошуку власного "Я" (VМаргаритко, моя квітко"), підліткової кризи (VІльзе Янда, 14"), шукаючи витоки проблем дітей і підлітків насамперед у сімейних стосунках.

За роки творчості К. Нестлінгер отримала понад 30 літературних премій, як австрійських, так і міжнародних. Найвизначнішими серед них є Міжнародна премія імені Г. К. Андерсена (1984), Премія пам'яті Астрід Ліндгрен (2003).

# data[].attributes.attachment_link.title
Нестлінгер Крістіне: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Австрійську письменницю Крістіне Нестлінгер уважають однією з найпопулярніших авторок у сучасній Європі. Творча спадщина мисткині надзвичайно багата: проза, вірші, п'єси, сценарії радіо- й телеспектаклів тощо. Відкритість письменниці, тонке розуміння нею людської психології, оптимізм і вміння дивитися на все з гумором забезпечують успіх її книжок насамперед серед дітей і підлітків у всьому світі.

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Гог

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Гоголя

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ТОП 10 ФАКТОВ

# data[].attributes.attachment_link.title
Топ 10 Фактов Гоголь Николай Васильевич

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина за романом Р.-Л. Стівенсона «Острів скарбів»

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед Різдвом - jigsaw puzzle (42 pieces)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед Різдвом - jigsaw puzzle (45 pieces)

# data[].attributes.headline
Про письменницю

# data[].attributes.body
Про письменницю

# data[].attributes.attachment_link.title
Крістіне Нестлінгер Біографія ЯковлєваТП

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед Різдвом - jigsaw puzzle (35 pieces)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед Різдвом - jigsaw puzzle (42 pieces)