# data[].attributes.headline
Доброго ранку!)Миру 

# data[].attributes.body
Доброго ранку!)Миру всім.
Всесвітня історія.Тема:"Наукові технічні досягнення Середньовіччя.Друкарство.

# data[].attributes.headline
21.03. Всесвітня історія.

# data[].attributes.subject
21.03. Всесвітня історія.

# data[].attributes.body
Тема: Християнська церква й середньовічне суспільство.
1.Зародження папства.
Християнство виникло в І ст. н.е. у східних провінціях Римської імперії. З'явилися перші християнські громади, які проповідували про пришестя Бога — Спасителя і встановлення на Землі царства Божого на чолі з Ісусом Христом.

У 313 р. імператор Константин дозволив християнам відкрито сповідувати свою релігію й узаконив християнство, яке було проголошено державною релігією у 381 р. Всього лише за три століття християнство перетворилося з віри небагатьох людей на офіційну релігію Римської імперії.

Перемога християнства означала заміну античного світогляду новим, характерним християнській середньовічній Європі. Християнство з'єднало античність і середньовіччя. В епоху середньовіччя воно стало світовою релігією, тоді сформувалася і зміцніла його організація — церква.

На початку середньовіччя в Європі не було міцної центральної влади. Тому збільшився вплив римських єпископів.

Наприкінці IV — на початку V ст. римський єпископ почав іменуватись «папа» (з грецької — батько), тобто глава церкви. Християнська церква стала називатися католицькою (вселенською, всесвітньою). Очолював її Римський папа — намісник апостола Петра па землі.

Папи спочатку мали верховенство над світською владою - королями та імператорами.

Загострювалися відносини між східною і західною церквами. Суперництво між константинопольським патріархом і римським єпископом почалося ще в IV ст. після розпаду Римської імперії на дві частини.

Духовенство вдосконалювало християнське вчення. Видатну роль в оформленні християнства та церкви у IV-V ст.. єпископ Аврелій Августин. Його праця «Сповідь» стала духовним дороговказом для християн. Він проголосив церкву єдиним посередником між людьми та Богом, вважав, що люди повинні жити за її настановами, тобто під керівництвом церкви. У розумінні Аврелія Августина, церква – це організація, побудована на рангу ванні духовенства та суворій дисципліні. Його міркуваннями папи підкріплювали своє прагнення верховодити в суспільстві.
2.Утворення держави римських пап

756 р.-виникнення папської держави при королі франків Піпіні Короткому.
Місто -Ватикан.
3.Борьба римських пап із немецькими імператорами.
Папа Григорій VII намагався усунути можливість впливу імператора на процес заміщення церковних посад і осудив практику світської інвеститури. Однак Генріх IV рішуче встав на захист прерогатив імператора, що спричинило тривалу боротьбу за інвеституру між імператором і папою римським.
4.Великий розкол.
Розко́л христия́нської це́ркви у 1054 році («Велика схизма») — остаточний розкол християнської церкви на католицьку під проводом Папи Римського та православну, де рішення приймаються соборно, помісними Церквами начолі з патріархами.
Д/З Написати короткий конспект в зошит.

# data[].attributes.headline
Центральна та Східна Європа.

# data[].attributes.subject
Центральна та Східна Європа.

# data[].attributes.body
1 Перші держави західних слов’ян. Діяльність слов’янських просвіти-
телів Кирила і  Мефодія.
У 863 р. до
Моравії прибули два греки із Солуні — брати
Мефодій і Константин (останній більш відомий під
іменем Кирило, яке він прийняв перед постри-
женням у ченці). Обидва брати здобули гарну
освіту в Константинополі, вільно володіли маке-
донською мовою. Для того щоб зробити христи-
янську віру зрозумілою для слов’ян, вони ство-
рили слов’янський алфавіт і переклали Біблію
та богослужбові книги слов’янською мовою.
Проповідування християнства братами із
Солуні мало великий успіх. Тисячі моравів і че-
хів прийняли хрещення. Багато людей вивчали
грамоту і теж ставали священиками, допомагаю-
чи Кирилу та Мефодію. Поширення християнства
з Візантії занепокоїло німецьке духовенство, яке
розпочало переслідування його послідовників.
Деякі з учнів братів знайшли притулок у Болга-
рії та продовжили поширення слов’янської пи-
семності. Із Болгарії слов’янська азбука потрапи-
ла і в Київську Русь.
Створення Кирилом і Мефодієм слов’ян-
ської писемності, переклад Біблії та їхня діяль-
ність як просвітителів мали величезне значення
для всієї слов’янської культури. Саме за це
в слов’янських країнах їх було визнано право-
славною церквою рівноапостольними святими.
Вважається, що завдяки діяльності Кирила і Ме-
фодія Великоморавська держава залишила свій
слід в історії.
2 Болгарське царство.
3.Ян Гус і  гуситські війни. У XIV ст. склалися найсприятливіші
умови для розвитку чеських земель. Чехія завдяки копальням
стала основним джерелом срібла в Європі. Крім того, до неї переміс-
тився політичний центр Священної Римської імперії. Імператор Карл  IV
Люксембург (1346—1378), який одночасно був і королем Чехії, усю
свою політику спрямував на розвиток власних родових володінь. Як
наслідок, у Чехії стали швидко зростати міста, розвивалася торгів-
ля, промисли. Він перебудував Прагу, заснував Празький універси-
тет (1346 р.). Однак у всіх своїх починаннях Карл IV спирався на
німецьких переселенців.
За швидким розвитком краю приховувалася безліч проблем.
Так, наростав конфлікт між чехами і німцями, які мали різні пра-
ва; збільшувалося невдоволення католицькою церквою, яка стрімко
втрачала авторитет. Усе це стало підґрунтям до появи в Чехії мо-
гутнього національно-релігійного на-
родного руху, який дістав назву гусит-
ські війни, а його прибічників назвали
гуситами. Свою назву рух отримав від
імені чеського проповідника, профе-
сора Празького університету Яна Гуса
(1371—1415).
4.Угорщина.
5.Польське королівство.
Першим відомим польським князем був Мешко І  (960—992) із
династії П’ястів.
6Велике князівство Литовське.
7.Кревська унія.
681 р. Заснування Першого Болгарського царства ханом
Аспарухом
IX — початок X ст. Утворення Чеської держави
Кінець IX ст. Вторгнення в Європу угрів
920-ті рр. — 935 р. Правління в Чехії князя Вацлава
1000 (1001) р. Коронування Іштвана I
1018 р. Розгром Першого Болгарського царства Василієм II
Болгаробійцею
1333—1370 рр. Правління польського короля Казимира III Великого
1410 р. Грюнвальдська битва
1419—1434 рр. Гуситські війни
Д/З Вивчити та зробити короткий конспект в зошит

# data[].attributes.headline
Практичне заняття «Виникнення слов’янської писемності. 
Кирило і  Мефодій»

# data[].attributes.subject
Практичне заняття «Виникнення слов’янської писемності. 
Кирило і  Мефодій»

# data[].attributes.body
Кирило і  Мефодій  — брати, слов’янські просвітителі та проповід-
ники християнства, творці слов’янської абетки, перші перекладачі бо-
гослужбових книг слов’янською мовою.
Кирило (світське ім’я Константин, бл. 827 — 14 лютого 869 р.)
і його старший брат Мефодій (світське ім’я Михайло, бл. 815 — між
6 і 19 квітня 885 р.) народились у місті Солунь (нині Салоніки, Гре-
ція). Стародавній Солунь був двомовним містом, у якому крім грець-
кої мови лунав слов’янський говір. Спочатку Мефодій зробив непо-
гану військово-адміністративну кар’єру, служив воєводою близько
десяти років. Потім постригся у ченці.
У 843 р. Кирило навчався у Константинополі при дворі візан-
тійського імператора Михаїла III. Одним із його вчителів був патрі-
арх Фотій. Саме під його керівництвом відбувалося становлення Ки-
рила як видатного вченого та богослова свого часу. Він добре знав
слов’янську, грецьку, латинську, єврейську та арабську мови. При-
близно у 850 р. імператор Михаїл III і патріарх Фотій направили
Кирила до Болгарії, де він навернув у християнство багато болгар.
Після невдалої місії в Сирію Кирило разом зі своїми учнями прий-
шов до монастиря, настоятелем якого був його брат Мефодій. У мо-
настирі довкола Кирила і Мефодія утворилася група однодумців і ви-
никла ідея щодо створення слов’янської азбуки.
Перед Кирилом і  Мефодієм стояли важкі завдання. Треба було не лише ви
гадати нові букви, у  тому числі й  для специфічних слов’янських звуків,
але  й  продумати будову писемної мови, створити слова й  поняття, необхід
ні для правильної передачі Святого Письма. До того ж треба було переклас
ти значний обсяг тексту мовою, у  якої ніколи не було писемної традиції.
Відомо, що у 863 р. Кирило разом із братом Мефодієм та учня-
ми склав старослов’янську азбуку і переклав із грецької болгарською
мовою основні богослужбові книги — вибрані місця з Євангелія, Псал-
тиря, Апостольські послання.
*************************************
У 863 р. Кирило і Мефодій переселилися
до Моравії, щоб проповідувати християнство.
Вони перекладали церковні книги з грецької мо-
ви слов’янською, навчали слов’ян читання, пись-
ма і ведення богослужіння слов’янською мовою.
Брати пробули в Моравії понад три роки, а потім
вирушили з учнями до Рима.
Серед частини богословів західної церкви
існувала думка, що хвала Богові може виголошу-
ватися лише трьома мовами, якими було зроб-
лено напис на Хресті Господньому: єврейською,
грецькою і латиною. Тому Кирило і Мефодій,
що проповідували християнство в Моравії, бу-
ли сприйняті як єретики і викликані до Рима.
Проте після того як Кирило передав Папі Рим-
ському Адріану II знайдені ним мощі Святого
Климента, той затвердив богослужіння слов’ян-
ською мовою, а перекладені книги наказав по-
класти в римських церквах та дозволив їх по-
ширювати.
Після приїзду до Рима Кирило тяжко за-
хворів і невдовзі помер. У 870 р. Мефодій повер-
нувся до Паннонії. Він та його учні постійно
зазнавали утисків і заборон поширення слов’ян-
ської писемності, проте не кинули справи, яку
розпочав Кирило. У 881 р. Мефодій на запро-
шення імператора Василія I Македонянина при-
їхав до Константинополя. Там він провів три
роки, після чого разом з учнями повернувся до
Моравії. В останні роки свого життя Мефодій
разом із двома учнями-священиками переклав слов’янською мо-
вою майже весь Старий Заповіт. У 885 р. Мефодій помер. Відспі-
вування Мефодія відбувалося трьома мовами — слов’янською, грець-
кою та латиною.
Після смерті Мефодія його противники домоглися заборони
слов’янської писемності в Моравії. Багато учнів було страчено,
деякі переселилися до Болгарії та Хорватії. У Болгарії і згодом
в інших країнах слов’янська азбука набула поширення.
Таким чином, Кирило і Мефодій заклали основи слов’янської
писемності та літератури. Оригінали їхніх творів не збереглися.
Д/З Написати короткий конспект в зошит.

# data[].attributes.headline
Особливості розвитку країн Сходу. 
Утворення Османської імперії.

# data[].attributes.subject
Особливості розвитку країн Сходу. 
Утворення Османської імперії.

# data[].attributes.body
1.Особливості розвитку країн Сходу. На відміну від Європи, чітку
межу переходу країн Сходу від епохи Стародавнього світу до
Середньовіччя провести майже неможливо. Країни Сходу розвива-
лися, як і в попередні століття, за власними законами.
У всіх державах Сходу система господарювання була організо-
вана за такою схемою. Ті, хто обробляли землю, були об’єднані в гро-
мади, які мали гарантоване право та обов’язок працювати на ній та
використовувати для ведення господарства всі необхідні ресурси: во-
ду, ліс, пасовища тощо. Водночас право володіти і розпоряджатися
землею та її ресурсами належало державному апарату. Між громадою
і державним апаратом існував чіткий зв’язок. Вироблений надлиш-
ковий продукт громада передавала як податок державі, яка перероз-
поділяла його на користь апарату і суспільства в цілому (будувалися
канали, дороги, мости, храми тощо). Отже, той, хто належав до дер-
жавного апарату, мав доступ до розподілу вироблених продуктів
і, відповідно, отримував їх частку у власність. Чим вищу посаду обі-
ймала людина в державному апараті, тим більшу частку вона отри-
мувала. Тому можна стверджувати, що особливістю східної цивіліза-
ції була наявність влади-власності.
Держава на Сході була міцною і могутньою. Її могутність зрос-
тала від продуктивності праці селянина чи ремісника. Однак коли
в роботі цього чіткого механізму траплялися перебої й життя всього
суспільства порушувалося, спалахували повстання, виникав голод, ги-
нули міста тощо. Збій у цій системі відбувався з двох головних при-
чин: коли обсяги податків через нерозумну політику правителів пе-
ревищували можливості виробництва або якщо відбувалося зовнішнє
вторгнення, що руйнувало традиційну систему життя.
2 Перші турецькі держави. Утворення Османської держави. Як вам
уже відомо з історії Візантійської імперії, наприкінці XI ст.
в Анатолію проникли турки-сельджуки (тюркські кочові племена із
Середньої Азії), які відтіснили візантійців на захід і створили там
свою державу — Румський султанат. Уся їхня подальша історія про-
минула в постійних війнах проти сусідів: візантійців, арабів, персів та
інших народів. Турки-сельджуки відіграли вирішальну роль у роз-
громі держав хрестоносців у Палестині. Однак постійні війни та вну-
трішні негаразди підірвали міць їхньої держави.
У XIII ст. в Малу Азію переселилася значна кількість кочових
тюрків (етнічно близьких сельджукам), які тікали від монгольської
навали. Ці племена розселилися на сельджуцько-візантійському при-
кордонні. Вони здійснювали набіги на Візантію або ж наймалися до
візантійців для боротьби проти болгар, сербів і навіть сельджуків.
Поступово кочовики почали створювати свої князівства-емірати, які
із занепадом держави сельджуків здобули незалежність. Серед їхніх
правителів — емірів — найбільш відомим є Осман. Він був приро-
дженим воїном, вірив у справедливість «священної війни» (джиха-
ду). Осман розширив кордони своїх володінь, об’єднав під своєю вла-
дою інші тюркські племена, які стали називатися турками-османами.
Згодом еміри Османської держави прийняли титул султана.
3.Завоювання османських султанів у  Європі та Азії. Коли на заході
Малої Азії зростала і могутнішала Османська держава, її сусіди
перебували в занепаді. Так, Візантійська імперія разом з останньою ди-
настією Палеологів ледь відродилася від погрому хрестоносців у 1204 р.
і вже не мала сил протистояти новій
загрозі. До того ж османи на завойова-
них у Візантії землях накладали на на-
селення значно менший податок, ніж
за часів імперії. Болгарське царство,
яке було найбільшим у XIII ст. на Бал-
канському півострові, до середини XIV ст. розпалося на три самостій-
ні князівства. Сербське королівство, яке за часів короля Стефана Ду-
шана досягло найбільшого розширення, напередодні турецької навали
розпалося на окремі володіння. Крім того, Сербія та Болгарія були
одвічними суперниками Візантії на Балканах.
Наступники Османа скористалися слабкістю сусідів і продовжи-
ли завойовницьку політику. Син Османа Орхан захопив у Малій Азії
місто Брус, яке стало першою столицею османів. Потім його військо
переправилося через Босфор і захопило місто Галліполі.
Наступний правитель османів
султан Мурад I (1362—1382) переніс столицю держа-
ви у захоплене місто Адріанополь — європейську
частину своїх володінь. Мурад I спрямував свою
агресію на балканські землі. У 1389  р. на Косовому
полі зійшлися османська і сербська армії. Осман-
ська армія кількісно удвічі переважала сербську,
проте серби билися відчайдушно. Хоробрий серб-
ський патріот Мілош Обілич зміг потрапити в табір
османів і вбити Мурада I. Серби перейшли в на-
ступ, але син султана Баязид завдяки рішучим
діям розгромив їх. Баязид I, який став султаном,
підкорив Македонію, Болгарію, частину Сербії та
Албанії, а також Малу Азію. На карті Європи по-
стала нова могутня й войовнича держава.
 Друга чверть XIV ст., період правління Стефана Уроша,
прозваного Душаном, стала найславетнішою сто
рінкою в  історії Сербії. Душан захопив на північному
заході Боснію, відтіснивши Угорщину, на південному
заході  — Епір (Албанію), значну частину Фессалії
й  Македонії та дійшов до берегів Егейського моря,
розділивши таким чином надвоє візантійські землі.
Він був талановитим організатором держави, навів
у  ній лад, зумів домогтися прихильності всіх наро
дів, об’єднаних у  новому Сербському царстві. Його
«Законник» став однією з  найвизначніших пам’яток
слов’янського права. Проте Душан не встиг устано
вити порядок престолонаслідування, і зібрані ним
землі невдовзі було втрачено.
Завоювання османів непокоїли Захід. Папа
римський оголосив проти них хрестовий похід.
У 1396  р. військо хрестоносців зустрілося з тур-
ками-османами біля міста Нікопола (Болгарія) та
було повністю розбите.
Візантійська імперія опинилася один-на-
один з османами. Із її колишніх територій зали-
шилися Константинополь і незначні володіння
в Греції. Візантійський імператор, не маючи ар-
мії та грошей, у відчаї звернувся по допомогу до
і Заходу, але жодної допомоги не отримав
4 Створення Османської імперії. Після нетривалої міжусобиці
1451 р. османський престол посів 16-річний султан Мехмед II,
який продовжив завоювання.
Облога Константинополя почалася у квітні 1453  р. Турецький
флот (130 кораблів) увійшов у Мармурове море. Артилерія почала
систематичний обстріл міста і його стін. Перший штурм було відбито.
Спроба здійснити підкоп під стіни теж виявилася невдалою. Остан-
ньою перемогою захисників міста був прорив п’ятьох суден зі збро-
єю та продовольством. Мехмед II, щоб повністю відрізати місто від
зовнішнього світу, наказав турецькому флоту ввійти в бухту Золо-
тий Ріг. Однак вхід до неї перекривав масивний ланцюг. Тоді турки
за ніч спорудили дерев’яний настил і, змазавши його жиром, пере-
тягнули по ньому з Босфору в бухту свій флот. Із гармат, що були
розміщені на кораблях, вони почали обстріл міста з півночі.
29 травня 1453 р. настав вирішальний день. Вранці турецька ар-
мія пішла на штурм. Через дві години османи крізь браму Святого Ро-
мана увірвалися до міста. Щонайменше три дні турки грабували міс-
то, а 60 тис. візантійців були продані в рабство. Мехмед II в’їхав
у собор Святої Софії, наказав збити з нього хрест, установити півмі-
сяць і перетворити на найбільшу мечеть мусульманського світу. Кон-
стантинополь було перейменовано на Стамбул, почалася його відбудова.
Узяття Константинополя стало не лише початком 30-річних пе-
реможних походів султана, за які його назвали «Завойовник», а й на-
родженням нової імперії — Османської. Мехмед ІІ захопив решту візан-
тійських володінь, установив повне панування над православними
державами — Сербією, Боснією, Валахією.
У 1469 р. турки вторглися в землі Священної Римської імпе-
рії, а 1477 р. вступили у володіння венеціанців. Венеціанці були за-
непокоєні зростанням могутності турецької держави і з її союзника
перетворилися на суперника.
ЗАПАМ'ЯТАТИ!!!!!!!!!
1302 р. Утворення держави турків-османів
1389 р. Битва на Косовому полі
1451—1481 рр. Правління султана Мехмеда ІІ
1453 р. Узяття турками Константинополя.
Утворення Османської імперії.
*************************************
Д/З Написати короткий конспект в зошит!!!
*************************************

# data[].attributes.headline
Народження Середньовічнної Європи.

# data[].attributes.subject
Народження Середньовічнної Європи.

# data[].attributes.body
1 Римський і  варварський світи в  середині І  тисячоліття. Народжен-
ню Середньовічної Європи передували занепад Римської імперії
(від ІІІ ст.), Велике переселення народів (ІV—VІI ст.), розселення вар-
варів на території Західної Римської
імперії та утворення ними варварських
королівств. Біля витоків Середньо-
вічної Європи стояли два протилежні
й несхожі світи: античний (греко-рим-
ський), що від початку нашої ери
активно християнізувався, і варвар-
ський. Складний і важкий шлях по-
єднання цих світів тривав декілька
століть (від V до ІХ ст.).
На середину І тис. Римська імперія являла собою лише слабку
тінь колишньої могутності. Через кризу і занепад, які розпочалися
в ІІІ ст., держава була не здатна витримати навалу варварів. Припи-
нення завойовницьких війн спричинило скорочення кількості рабів, що негативно позначилося на стані сільського господарства та ре-
месла. Щоб якось компенсувати нестачу робочих рук, слуг та віль-
них селян стали перетворювати на напівзалежних від землевласників
людей — колонів.
Попри занепад Римська імперія ще зберігала свою привабли-
вість для завойовників: великі міста, багаті маєтки, доглянуті поля,
виноградники, сади, «вічні» римські дороги тощо.
Так сталося, що варварами в сприйнятті римлян стали насам-
перед народи, що жили на просторах Європи: кельти, германці, сло-
в’яни. Найбільший вплив на подальшу долю Західної Римської ім-
перії справили германці.
Проповідник Сальвіан про втечу римлян до варварів (V ст.)
Бідні, знедолені вдови стогнуть, сироти без покровительства, багато з них,
навіть знатного походження і освічені, втікають до варварів. Щоб не загинути
під вагою державного тягаря, вони йдуть шукати у  варварів римської людя
ності, бо не можуть більше терпіти варварської жорстокості римлян.
? 1. Про що розповідає цей документ? 2. Чим була зумовлена втеча римсько
го населення до варварів?
Переважна частина германських племен у І—ІV ст. розселили-
ся в прикордонних з імперією областях. Германці вирощували жи-
то, ячмінь, пшеницю, овес, розводили худобу, полювали та збирали
в лісах і болотах ягоди, гриби тощо. Із болотних руд германці отри-
мували залізо, із якого виготовляли знаряддя праці та зброю.
Варварські королівства. Першу варварську
державу на території Західної Римської ім-
перії — Тулузьке королівство — утворили вестготи
в 418 р. за згодою імператора Гонорія. Королів-
ство фактично було самостійним, а його столи-
цею стало місто Тулуза.
Приблизно в той самий час у Північній
Африці виникло Вандальське королівство зі столи-
цею на місці давнього Карфагена.
У басейні річки Рони в середині V ст. ви-
никло Бургундське королівство зі столицею в Ліо-
ні. Невелике за розмірами, воно мало значний
вплив на життя Західної Римської імперії.5 Загибель імперії Карла Великого. Утворення держав Середньовічної
Європи. Карл Великий помер 814 р. та був похований в Аахені,
де жив останні роки. Після смерті короля створена ним імперія проіс-
нувала недовго. Причини розпаду полягали у самому характері держа-
ви, створеної Карлом Великим. Він силою об’єднав різні за рівнем роз-
витку і культурою народи, у яких спільною була лише християнська
віра. Господарство мало натуральний характер: усі необхідні речі та
продукти вироблялися не для продажу, а для власного споживання.
Відсутність торговельних зв’язків спричинила ізоляцію окремих облас-
тей держави Карла Великого.
Графи, які управляли землями, прагнули закріпити їх за собою,
щоб передавати в спадщину нащадкам. Навіть власники дрібних бе-
нефіціїв вважали їх своєю власністю. Графства, а також дрібні та ве-
ликі землеволодіння перетворювалися на центри політичного і госпо-
дарського життя. Оскільки таких володінь було багато, а міцної
системи управління у Франкській імперії не існувало, то вона поча-
ла швидко розпадатися. За онуків Карла Великого — Лотаря, Людо-
віка Німецького і Карла Лисого — протистояння загострилося.
У 843  р. на з’їзді у Вердені онуки імператора уклали угоду про
поділ імперії на три частини. Імператорський титул зберігався за
Лотарем, але ніяких особливих прав стосовно братів, які стали са-
мостійними королями, він не мав. Верденський поділ імперії онука-
ми Карла Великого започаткував три майбутні західноєвропейські
держави — Німеччину, Італію і Францію.
Д/З ВИВЧИТИ ДАТИ ТА ПОДІЇ І НАПИСАТИ КОРОТКИЙ КОНСПЕКТ.
418 р. Утворення Тулузького королівства
476 р. Падіння Західної Римської імперії
486 р. Заснування Франкського королівства. Початок правлін
ня династії Меровінгів
493—526 рр. Правління Теодоріха І в Італії
732 р. Битва під Пуатьє
751 р. Помазання на царство Піпіна Короткого. Початок прав
ління династії Каролінгів
800—843 рр. Існування імперії Карла Великого

# data[].attributes.headline
Закони Божі вічні.

# data[].attributes.subject
Закони Божі вічні.

# data[].attributes.body
Божі Заповіді – основа людського життя, це основа християнської моралі, доброго людського життя на землі й – запорука щастя на небі. На плакаті схематично зображена гора Синай з однієї сторони і з десятьма сходинками. Учні парами читають Заповіді з Біблії, Вихід 20:1-20, і прикріплюють аркуші із Заповідями відповідно до сходинки, одночасно з’ясовуючи зміст кожної Заповіді.
а Заповідь “Хай не буде тобі інших богів передо Мною!”

повчає визнавати одного, правдивого Бога. Ми не повинні мати інших богів, крім Нього. Господь – величний Творець, який створив усе, і нас в тому числі. Бог хоче бути на першому місці в нашому житті.

^ 2-а Заповідь “Не роби собі подоби Бога” забороняє поклонятися божкам-ідолам, що зроблені із золота, срібла, бо всяка безбожність, віддаляючи нас від Бога, віддаляє від життя вічного. З тих пір, як Адам і Єва виявили непослух істинному Богові, усі люди намагаються винайти і створити інших «богів» (мертві предмети), щоб заповнити внутрішню порожнечу через неможливість спілкування з живим Господом. (Вчитель розповідає про часи Старого Заповіту, коли було поширене поклоніння ідолам).

^ 3- Заповідь “Не призивай Імення Господа, Бога твого, надаремно”. Призивати ім’я Бога “надаремно” означає вживати ім’я Бога просто. В епоху Старого Заповіту того, хто нешанобливо згадував ім’я Бога, вбивали (Левит 24:16). Біблія каже: “За всяке пусте слово, яке скажуть люди, вони дадуть відповідь” (Мт. 12:36).

^ 4-а Заповідь “Пам’ятай день суботній, щоб святити його” наказує присвятити один день у тижні для Бога. Це так званий день Господній. Отож не можна його використовувати на щось інше. У цей день забороняється працювати, щоб мати час на молитву.

^ 5-а Заповідь “Шануй свого батька та матір свою” вказує на авторитет батьків у родині, бо це від Бога. Через них об’являється дітям воля Божа.

6-а Заповідь “Не убий” закликає шанувати життя своє і ближніх, бо воно походить від Бога і Йому належить.

^ 7-а Заповідь “Не чини перелюбу” стоїть на сторожі чистоти й святості тіла, душі та подружжя, яке є символом поєднання Господа Бога зі своїм вибраним народом і Христа з Церквою.

^ 8-а Заповідь “Не кради” – сторож власності. Вкрасти – означає взяти щось, що тобі не належить.

9-а Заповідь “Не свідкуй неправдиво на свого ближнього” охороняє правдивість. Тому, власне, всяке неправдиве свідчення є гріхом, віддаленням від Бога, який є сама правда.

^ 10-а Заповідь “Не заздри” застерігає людину від зазіхань на чужу власність. Заздрити – означає мати сильне бажання отримати собі те, що належить іншому.

4. Ми піднялися на гору Синай і маємо отримати скрижалі від Господа. Учні працюють над саморобкою. Форма складаної книжечки нагадує кам’яні скрижалі, які Бог дав Мойсею на горі Синай.
ДЗ.Написати короткий конспект

# data[].attributes.headline
Візантійська імперія

# data[].attributes.subject
Візантійська імперія

# data[].attributes.body
1 Народження Візантії. Візантійську імперію історики називають
«золотим містком» між Стародавньою історією та Новим ча-
сом. У «темні віки» Раннього Середньовіччя візантійці зберегли до-
сягнення античної культури та, поєднавши їх з ідеалами християн-
ства, передали сусіднім народам.
На місці давньої грецької колонії Візантій римський імператор
Константин  І Великий у 330 р. заснував нову столицю Римської імпе-
рії — місто Константинополь.
У 395  р. імператор Феодосій Великий поділив імперію між сво-
їми синами. Так постали Східна Римська імперія, або Візантія, та
Західна Римська імперія. Проте остання невдовзі загинула під уда-
рами варварських племен. У той час коли Західна Європа.
За своїм державним устроєм Візантія була монархією. Уся по-
внота влади належала василевсу (грецька назва імператора), який був
«нижчим від Бога і наступним після Бога». Християнська церква
підтримувала владу імператора, вважала його захисником церкви
й вимагала від підданих віддавати йому богорівну шану. Однак важ-
ливою особливістю було те, що священною вважалася лише посада
імператора, а не його особа. Імператор не успадковував престолу,
а обирався армією, синклітом (грецька назва сенату) і народом. Вод-
ночас влада імператора була абсолютною та необмеженою. Він стояв
понад законом, розпоряджався життям і майном своїх підданих. Ім-
ператор правив країною за допомогою великої кількості чиновників,
а також синкліту, що був дорадчим органом при імператорі. Він був
і главою держави, і вищим законодавцем, і керівником уряду, і ви-
щим суддею, і головнокомандувачем армії.
2 Візантія за Юстиніана І  Великого. За часів правління Юстиніа-
на І (527—565) Візантійська імперія досягла вершини своєї
могутності. Юстиніан мав добру освіту, був працелюбним, рішучим,
наполегливим і талановитим керівником. Проте в ньому ніби співіс-
нували дві особистості. З одного боку, Юстиніан дозволяв будь-якій
людині висловити власну думку і ніколи не показував свого незадо-
волення зовні, але водночас, за свідченнями сучасників, був хитрим
і підступним, уміло приховував гнів.
За розумом і вдачею Юстиніану не поступалася його дружина
Феодора. У 527 р. Юстиніан і Феодора були проголошені імперато-
ром та імператрицею Візантійської імперії.
За наказом Юстиніана І в 528—534 рр. було укладено зібран-
ня законів «Звід громадського права», де поєдналися давні правові нор-
ми Риму й духовні цінності християнства. «Звід…» проголошував
рівність усіх громадян перед законом. Хоча рабство не скасовувало-
ся, рабів заборонялося вбивати, до того ж вони отримували змогу
стати вільними. Закони Юстиніана зрівнювали в правах чоловіка та
жінку, забороняли розлучення, засуджене християнською церквою.
У «Зводі…» проголошувалася ідея необмеженої та абсолютної влади
імператора. Було закріплено право недоторканності приватної влас-
ності. «Звід…» став основою для розроблення законів більшості кра-
їн Західної Європи у ХІІ—ХІV ст.
Перетворення, розпочаті Юстиніаном, вимагали значних коштів.
Зростання податків, хабарництво чиновників у 532  р. викликали
в Константинополі повстання, яке дістало назву «Ніка» (через гасло
повстанців «Ніка!» — «Перемога!»). Тривало воно вісім днів. Імпе-
ратор підкупив вождів повстання і за допомогою загонів варварів-
найманців придушив заколот, знищивши близько 35 тис. осіб.
Візантія та араби. Правління Льва ІІІ Ісавра. Іконоборство. У пер-
шій половині VII ст. біля кордонів Візантії з’явився новий во-
рог — араби. Під прапором «священної війни в ім’я Аллаха» вони
розпочали стрімке завоювання східних візантійських провінцій. Про-
тягом 636—642 рр. Візантія втратила Сирію, Палестину, Верхню Ме-
сопотамію, а ще через півстоліття — Північну Африку. Порівняно
з добою Юстиніана І територія імперії зменшилася втричі.
Незабаром араби поклали край пануванню візантійців і на мо-
рях, створивши могутній флот і відібравши в них острови Крит, Си-
цилію та території на узбережжі Балканського півострова. Починаю-
чи з 672 р. араби кілька разів намагалися захопити Константинополь,
однак візантійці відбивали їх від стін міста, а арабський флот зни-
щили «грецьким вогнем».Правління Македонської династії. Доба правління імператорів
Македонської династії стала часом розквіту Візантії. Констан-
тинополь перетворився на найбільший на той час торговельний
центр, а візантійські купці підпорядкували собі всю торгівлю між
Заходом і Сходом. Саме завдяки торгівлі до скарбниці імператора
надходили величезні прибутки.
Засновником Македонської династії став імператор Василій  І
(867—886).
Побут візантійців. Занепад культури, що відбувався на Заході
після варварської навали, не торкнувся Візантійської імперії.
Життя візантійців у період Середньовіччя розвивалося на зразок
життя давніх римлян.
Внутрішнє оздоблення будинків візантійців залежало від прибут-
ків їхніх господарів. Прості візантійці сиділи на стільцях за столами,
а відпочивали у високих кріслах — римський звичай вживати їжу ле-
жачи зник. Одяг зберігали у скрині. У будинках знаті меблі були при-
крашені різьбленням, коштовним камінням і слоновою кісткою. Ліжка
й підлоги вкривали килимами і звіриними шкурами. У більшості будин-
ків знаті були засклені вікна, вони опалювалися жаровнями з вугіллям
й освітлювалися масляними світильниками. Бідняки тіснилися в убогих
комірках, де з меблів міг бути лише один напханий очеретом матрац.
Їли візантійці зазвичай двічі на день. У будинках знаті вла-
штовувалися великі бенкети, де гостей пригощали вишуканими стра-
вами. Для більшості простих візантійців звичною їжею були варена
риба, боби, хліб, сир, різноманітні овочі та фрукти.
За одягом візантійця можна було визначити, до якої суспільної
верстви він належить. Знать носила одяг, виготовлений із лляних,
вовняних, шовкових тканин, прикрашений орнаментом. На бенкети
зверху одягали довгий плащ — хламіду. Звичним одягом простих ві-
зантійців був хітон — сорочка з грубої тканини, штани, чобітки і ко-
роткий плащ. Заможні жінки й чоловіки носили багато ювелірних
прикрас: каблучок, браслетів, фібул (застібок на плащах) тощо.
Культура Візантії. За багатовіковий період свого існування Ві-
зантія створила багату і своєрідну культуру, що увібрала в се-
бе давньоримські традиції.
Від початку й до кінця існування імперії візантійське суспіль-
ство дуже поважало й цінувало знання. Уміння читати й рахувати
було поширене серед більшості населення Візантії. Потяг до здобут-
тя знань стимулювала постійна потреба держави в освічених людях.
Освічена людина у Візантії мала можливість обійняти високу поса-
ду, що відкривало шлях до влади й багатства.
Візантія набагато перевищувала країни Західної Європи за кіль-
кістю освічених людей завдяки розвиненій мережі шкіл, що були як
безкоштовними (церковні, монастирські, міські), де могли навчатися
діти бідняків, так і платними (приватні) — для дітей візантійської
знаті. Школа мала два ступені: початковий і середній. У початковій
школі вивчали три головні цикли наук — «тривіум»: граматику, діа-
лектику та риторику. Середній ступінь передбачав «квадривіум»,
до якого входили чотири головні предмети: арифметика, геометрія,
астрономія та музика. Крім цих основних наук, у різних школах до-
датково вивчалися етика, право, політика, філософські науки.

З архітектурою був тісно пов’язаний жи-
вопис. Візантійські майстри прикрашали стіни
храмів фресками — розписом водяними фарба-
ми сирої штукатурки та мозаїками — зображен-
нями, викладеними різнокольоровими камінця-
ми або шматочками смальти (різнокольорового
скла). Визначними зразками мистецтва візан-
тійської мозаїки були зображення в храмі Святої
Софії в Константинополі, зображення імперато-
ра Юстиніана та імператриці Феодори в церкві
Сан-Вітале в Равенні. Високого рівня розвитку
досягло мистецтво ікони — живописних зобра-
жень Христа, Богоматері та різних біблійних сю-
жетів на дерев’яних дошках.
Д З Написати короткий конспект.
Вивчити на пам'ять!!!!!!

395 р. Поділ Римської імперії на Західну й Східну
527—565 рр. Правління імператора Юстиніана I
726—843 рр. Боротьба іконоборців й іконошанувальників
у Візантії
867—886 рр. Правління імператора Василія I, засновника
Македонської династії у Візантії
1081—1204 рр. Правління династії Комнінів

# data[].attributes.headline
Арабський халіфат.

# data[].attributes.subject
Арабський халіфат.

# data[].attributes.body
Аравійський півострів та його населення. Більша частина величез-
ного Аравійського півострова — це пустелі й степи. Аравія по-
діляється на кілька різних за природними умовами областей. На пів-
денному заході півострова простягнувся Ємен — країна з родючими
землями та багатою тропічною рослинністю. Населення півострова
здавна займалося рільництвом і садівництвом. Середина півострова —
Неджд — величезне посушливе плоскогір’я, де можливе лише кочове
скотарство. Річок тут немає, тільки сухі русла, що інколи заповню-
ються дощовими потоками. Життєдайну воду людям дають виключно
криниці. Довга смуга вздовж Червоного моря — Хіджаз — придатна
хіба що для рільництва в окремих оазах. Безмежні простори, особли-
во на околицях плоскогір’я, залишаються незаселеними.
У зв’язку з природними умовами Аравійського півострова біль-
шість арабів були кочовиками — бедуїнами («жителями пустелі»).
Вони розводили кіз, овець і верблюдів. Життя бедуїна неможливо
уявити без верблюда. Ця тварина — постійний супутник і засіб іс-
нування кочових арабів.
Бедуїни жили племенами, які поділялися на роди й сім’ї. У них
існувала знать — шейхи і саїди, які мали великі стада худоби, ра-
бів та отримували більшу частку здобичі під час війн. Усі члени од-
ного племені вважали себе родичами. Більшість арабів поклонялися
різним племінним богам: єдиної релігії в них не існувало. Найша-
нованішими були бог війни та родючості Астар, богиня місяця Сін,
богиня-мати Лат.
Через Хіджаз, уздовж Червоного моря, пролягав давній торго-
вельний шлях із Середземномор’я до Африки та Індії, на якому з’яви-
лися великі торговельні центри, що згодом перетворилися на міс-
та, — Мекка, Ясриб та інші.
Виникнення ісламу та об’єднання арабів.
Об’єднанню арабів сприяла поява нової
релігії — ісламу (у перекладі з арабської —
«покірність»). Людей, які сповідують іслам,
називають мусульманами. Засновником цієї ре-
лігії став Мухаммад (570—632). Це ім’я озна-
чає «натхненний», «пророк».
Мухаммад стверджував, що основні по-
ложення нової віри йому передані Богом.
Учні й послідовники записували його слова,
а після смерті Мухаммада всі ці записи бу-
ло зібрано в одну книгу — Коран (у перекла-
ді з арабської — «читання»).
Мешканець Мекки Мухаммад народився в бід
ній родині. У шість років він залишився сиротою
і  став пастухом. У віці 25 років Мухаммад вла
штувався вести торговельні справи багатої вдови
Хадіджи й  почав мандрувати з  купецькими кара
ванами. Незабаром він одружився зі своєю госпо
динею і  розбагатів. Через деякий час Мухаммад
став казати, що чує голос Бога, який наказує йо
му залишити торгівлю і  проповідувати нову ре
лігію. Мухаммад стверджував, що він  — знаряд
дя Боже, наступник пророків Авраама, Мойсея та
Ісуса. Згодом навколо Мухаммада почали збира
тися прихильники. Проте не всім жителям Мекки
подобалися заклики Мухаммада віддавати своє
майно бідним і  звільняти рабів, тому він був зму
шений перебратися до міста Ясриба  — «суперни
ка» Мекки. Ясриб, жителі якого в  622  р. прийняли
Мухаммада, почали називати Мединою — «містом
пророка». Це переселення — хіджра  — в ісламі
вважається початком нової ери в мусульмансько
му літочисленні. Учення Мухаммада швидко по
ширювалося, і  в 630  р. він переможцем повер
нувся до Мекки. У  632  р. Мухаммад помер. Його
могила в  Медині, як і  Кааба, є  найбільшою свя
тинею мусульман.
Основною релігійною вимогою Мухаммада до арабів була від-
мова від поклоніння різним племінним богам і визнання існування
єдиного бога — Аллаха. «Немає бога,
крім Аллаха, і Мухаммад — пророк
його» — головна релігійна формула
ісламу. Для того щоб бути мусульма-
нином, потрібно визнати та викону-
вати п’ять основних положень:
1) Вірити в існування єдиного бога — Аллаха.
2) П’ять разів на день виконувати обов’язкову молитву.
3) Раз на рік дотримуватися обов’язкового посту — рамазану —
від світанку до заходу сонця.
4) Витрачати п’яту частину прибутку на милостиню, щоб звіль-
нитися від гріхів.
5) Один раз за життя здійснити паломництво (відвідання свя-
тих місць) до Мекки й Медини.
Мухаммад виклав і «заповіт священної війни». Він виділив
іудеїв і християн як людей, що володіють Святим Письмом, а язич-
ників закликав знищувати.
На початку свого проповідництва Мухаммад засуджував багатіїв,
але згодом відмовився від цього. У Корані зазначено, що нерівність се-
ред людей установлена Богом і мусульманин не повинен заздрити то-
му, хто багатший за нього.
Після вигнання з Мекки Мухаммад почав виступати за об’єднан-
ня всіх арабів у єдину общину мусульман. Між Мединою і Меккою
розгорнулася війна. Більшість простих жителів підтримували про-
рока, тому знать була змушена підкоритися Мухаммаду та впусти-
ти його до міста. У 630 р., після повернення пророка до Мекки, біль-
шість арабських племен визнали владу Мухаммада і прийняли іслам.
Так під прапором ісламу Мухаммад об’єднав арабські племена.
На час смерті Мухаммада під його владою була більша частина пле-
мен, що населяли Аравію.
Суспільний лад халіфату. За перших чотирьох халіфів державою
керувала вища релігійна особа, яку обирали з друзів і родичів
Мухаммада. Після приходу до влади Омейядів посада халіфа стала
спадковою. Халіфат перетворився на теократичну монархію, що на-
була рис східної деспотії — форми державного устрою, за якої монарх
має необмежену законодавчу і судову владу, що тримається на на-
сильстві й терорі, і ні перед ким не відповідає за свої вчинки.
Арабський халіфат був державою, заснованою внаслідок заво-
ювань різних народів. Утримувати їх у покорі можна було лише
силою. Для цього халіфи створили величезну постійну армію — до
160 тис. воїнів, а для власного захисту — палацову гвардію.
Величезна кількість чиновників стежили за сплатою податків
до скарбниці халіфа. Існували три основні види податків: харадж —
земельний податок; джизія — подушне, що сплачували немусульма-
ни; закят — десятина, що надходила в розпорядження халіфа.
Запам'ятати.
570—632 рр. Роки життя пророка Мухаммада
Друга половина VII ст. Арабські завоювання
637 р. Вступ арабів до Єрусалима
711 р. Завоювання арабами Іспанії.
Д З Написати короткий конспект і запам'ятати дати.

# data[].attributes.headline
Людина в  Середньовіччі. Середньовічне європейське 
суспільство.

# data[].attributes.subject
Людина в  Середньовіччі. Середньовічне європейське 
суспільство.

# data[].attributes.body
Взаємодія людини і  природи в  Ранньому Середньовіччі. Населен-
ня Середньовічної Європи. У Ранньому Середньовіччі (V—Х ст.)
більшу частину Європи вкривали ліси. Ліс у ті часи був основним
джерелом існування і доходів. Там випасали худобу, відгодовували
жолудями свиней. Завдяки цьому селянин отримував на зиму гаран-
тований запас м’ясної їжі. У лісі заготовляли дрова для опалення
й виготовляли деревне вугілля — важливий компонент для вироб-
ництва залізних знарядь праці та зброї. Ліс також забезпечував і бу-
дівельними матеріалами.
У лісі збирали всілякі смолисті речовини для виготовлення
смолоскипів. Тут також заготовляли кору дуба, без якої неможливо
було б вичиняти шкури тварин. Попіл спалених кущів підліску ви-
користовували для відбілювання або фарбування тканин. Крім того,
у лісі й на галявинах збирали лікарські рослини — єдині в той час
лікувальні засоби. Ліс був також місцем полювання.
Проте ліс для середньовічної людини являв собою й небезпеку.
Він був кордоном між володіннями сеньйорів. Із лісу з’являлися голо-
дні вовки, розбійники і завойовники. Недивно, що в казках і легендах
тих часів ліс і його мешканці були обов’язковими персонажами.
Серед лісів розташувалися невеликі поселення, до яких при-
лягали клаптики землі. На них вирощували городину, бобові та зер-
нові культури.
Європу в Середні віки населяли романізовані народи колиш-
ньої Римської імперії: греки, кельти, германці, слов’яни, фракійці,
балти, угро-фіни. Вчені вважають, що після розпаду Римської імпе-
рії кількість населення у Європі значно скоротилася.Найбільшими небезпеками Середніх віків були голод, хвороби
(епідемії) та війни. Постійна загроза голоду — характерна риса се-
редньовічного суспільства. Недостатній рівень розвитку техніки при-
зводив до низьких врожаїв. Становище залежних селян було дуже
тяжким. Середньовічна Європа постійно перебувала на межі голоду.
Ті, хто не гинув від голоду, страждали від хвороб. Погане харчу-
вання, неякісні продукти, відсутність уявлень про гігієну, недостат-
ність елементарної медичної допомоги робили середньовічну людину
надзвичайно вразливою до різних захворювань — туберкульозу, маля-
рії, прокази, холери, дизентерії, тифу. До страшних наслідків призво-
дили епідемії чуми — «чорної смерті». Безпорадні та зневірені люди
вбачали в них Божу кару і зверталися по допомогу до святих. Вважа-
лося, що паломництво і прикладання до їхніх мощей лікує хвороби.
Переважна більшість людей жила досить
бідно. Як правило, усе майно звичайної лю-
дини вміщувалося в невелику торбинку, і то-
му в пошуках кращої долі людина готова бу-
ла йти в далекі країни. До того ж уся земля
належала сеньйорам, а селянин лише працю-
вав на ній.
Інша верства населення — рицарі, — щоб
отримати землю, були згодні вирушати в будь-
який похід. У далеку дорогу люди збиралися
і за релігійними покликами: вони пря-
мували до місць паломництва, щоб
спокутувати свої гріхи. Також лю-
ди рятувалися втечею від епідемій
хвороб, голоду, війн й інших нега-
раздів.
Внутрішня колонізація. Криза XIV—XV ст. Наприкінці XI ст. на-
селення Середньовічної Європи почало відчувати, що йому вже
«тісно» на своєму континенті. Це примушувало європейців розпоча-
ти освоєння нових земель — колонізацію. Часом активної європей-
ської колонізації став період XI—XIII ст.
Насправді вільних земель у Європі на той час вистачало. Однак по-
трібно було багато працювати для того, щоб вони давали врожаї та годува-
ли людей. Нові землі селяни освоювали з великими труднощами. Вони ви-
рубували ліси, осушували болота й перетворювали їх на родючі поля. Цей
процес був дуже важким, виснажливим і тривалим.
Феодалізм. Наприкінці VIІ — на початку VIІІ ст. завершилося
об’єднання багатих і знатних людей варварського і римського
суспільств. Вони перетворилися на могутній прошарок землевласни-
ків, серед яких було чимало представників верхівки церкви, а та-
кож багатих членів германських родів. Саме ці великі землевласни-
ки і стали основою для формування панівного прошарку суспільства,
на який спиралася королівська влада.
Найбільш яскраво це проявилося на землях колишньої імперії
Карла Великого у Західному Франкському королівстві — майбутній Фран-
ції, як її почали називати з X—XI ст.
Столицею нової держави стало місто Париж, розташоване на річ-
ці Сена. Влада останніх Каролінгів утрималася тут найдовше — до кін-
ця X ст. Проте вона поступово слабшала, і королі втрачали контроль
над своїми володіннями. Прискорила цей процес зовнішня небезпе-
ка. Від кінця VIІІ ст. країни Європи почали зазнавати нападів норма-
нів, які на кораблях перетинали море і грабували прибережні країни,
наганяючи жах на місцевих жителів. До цього додалися спустошливі
набіги арабів та угорців.
Представники місцевої влади зобов’язували великих землевлас-
ників протистояти цим нападам. Водночас дрібні землевласники самі
стали шукати порятунку від набігів
і переходити під захист сильних покро-
вителів. Таких людей називали васала-
ми. За надання захисту вони складали
клятву вірності своєму покровителю —
сеньйору (від латин. senior — старший)
і зобов’язувалися беззаперечно слу-
жити йому, прибуваючи озброєними
в будь-який час.
Щоб мати у своєму розпоряджен-
ні загін важкоозброєних вершників
(рицарів), землевласник міг частину
своєї землі роздати воїнам за службу,
які, у свою чергу, якщо дозволяв роз-
мір володіння, могли передати його за
службу своїм васалам. Таким чином
складалися відносини між сеньйорами
і васалами. Історики називають такий
порядок феодальною драбиною, або фео-
дальною ієрархією.
Три стани середньовічного суспільства. Протягом X—XIII ст. у За-
хідній Європі остаточно сформувалися основні стани середньо-
вічного суспільства. Кожна з цих соціальних груп мала свої права,
обов’язки, погляди, спосіб життя.
Найбільшого поширення набула теорія про поділ суспільства
на три стани: «тих, хто молиться» (священики і монахи), «тих, хто
воює» (рицарі) і «тих, хто працює» (селяни, ремісники та ін.). Со-
ціальний статус успадковувався від батька до сина.
Кожен стан мав свої обов’язки і був необхідним для інших.
Вони не могли існувати один без одного. Так, духовенство піклу-
валося про душі, рицарі захищали країну, а селяни всіх годували.
Однак існуюча система поділу суспільства
і відносини між станами не витримали ви-
пробування часом.
Насправді кожен із трьох станів су-
спільства поділявся на більш дрібні групи,
які також мали свої права, привілеї та обо-
в’язки. Із появою міст та зростанням їх-
ньої ролі в житті Середньовічної Європи
система відносин між соціальними група-
ми ще більше ускладнилася. Значною мі-
рою на поділ суспільства на соціальні вер-
стви почали впливати земельні володіння
і гроші. Усі, хто мав багатства і статус
у суспільстві, стали належати до аристо-
кратії. Так з’являється сільська і міська
аристократія.
Духовенство. На першому місці серед трьох станів суспільства сто-
яли ченці та священики. Їхнім головним завданням було піклу-
ватися про спасіння християнських
душ. Це заняття в уявленні людей то-
го часу було важливішим за будь-які
земні справи.
Середньовічне суспільство протя-
гом століть залишалося бідним, люди
часто голодували. Проте, не зважаючи
на витрати коштів, сили і часу, євро-
пейці будували величезні собори й численні церкви, віддавали духо-
венству десятину — десяту частину врожаю та інших прибутків. Ба-
жаючи врятувати свої душі, багаті та бідні дарували церкві своє майно
і земельні володіння. Перший стан був єдиним, який поповнювався ви-
хідцями з різних верств суспільства. Майже всі відомі вчені й мис-
лителі, як і значна частина поетів, художників, музикантів, належа-
ли до духовенства.
Селяни і  сеньйорія. Господарство селянина. Селянство було най-
численнішою верствою середньовічного суспільства. Селяни пе-
ребували поза феодальною драбиною, вони не були васалами, а тіль-
ки підданими.
Життя в Середньовічній Європі було сповнене небезпеки, і селя-
нинові доводилося шукати захисту в могутнього сеньйора. Натомість
сеньйор присвоював право на землю селянина і примушував його відбу-
вати повинності: відробляти панщину
або сплачувати оброк. Панщиною нази-
валися всі дармові роботи селян у гос-
подарстві сеньйора. Селяни обробляли
панські поля, будували і лагодили його
будинок, комори й мости, чистили став-
ки, ловили рибу тощо. Оброк — части-
на продуктів селянського господарства
(зерно, худоба, птиця тощо), яку селя-
нин був зобов’язаний віддавати своєму сеньйору. Оброк міг бути і в гро-
шовій формі. Крім того, сеньйор судив селянина своїм судом. Селянин
не мав права переселятися до іншої місцевості без дозволу тощо.
Якщо селянин сумлінно виконував повинності, сеньйор не міг
відмовити йому в користуванні земельною ділянкою, на якій працю-
вали його пращури. Дещо більше прав мали особисто вільні селяни —
віллани (від латин. villa  — вілла, маєток). Вони, як правило, сплачу-
вали лише оброк. Такий селянин навіть міг продати свій земельний
наділ, але новий господар однаково сплачував сеньйору оброк.
Д З Написати короткий конспект.

# data[].attributes.headline
Християнська церква в  V—XI ст.

# data[].attributes.subject
Християнська церква в  V—XI ст.

# data[].attributes.body
Середньовічна людина і  Бог. Релігія і церква в Середні віки ві-
дігравали величезну роль. Усе життя людини, її свідомість бу-
ли сповнені вірою. Уявлення жителя Середньовічної Європи про Бо-
га, світ і людину впродовж багатьох віків формувалися на основі
християнства. Згідно з християнською традицією, людину створив
Бог, наділивши її особливими якостями: душею, розумом, мовою,
почуттями, красою, силою. Сама природа, живі істоти були створе-
ні Богом заради людини. Проте перші люди — Адам і Єва — ослу-
халися Бога, вчинивши гріх — перший, або первородний. За це во-
ни були вигнані з раю. Людина стала смертною, слабкою, нещасною.
Душа будь-якої людини страждає, бо ув’язнена в гріховному тілі.
Добрі якості, почуття, вчинки людей називали чеснотами, по-
гані — гріхами.
Ворогами людини були сім її «смертних гріхів»: гординя, за-
здрість, гнів, лінощі, жадібність, марнотратство, обжерливість. Ці
гріхи штовхали людину на брехню та злочини.
Усі віруючі мали приходити до священика на сповідь. Ідеа-
лом середньовічної людини був аскет. Так називали людей, які за-
ради любові до Бога відмовлялися від рідних, усіх задоволень і ба-
гатств. Люди вірили, що після смерті
душа може потрапити або в пекло,
або в рай. Усі дуже боялися пекла.
На Заході поступово склалося уявлен-
ня про чистилище — місце, де душа
може очиститися від дрібних гріхів
і потрапити в рай.
Середньовічна людина вважала, що час створений Богом, і то-
му все життя проходило за дзвоном церкви. Сам відлік часу вівся
від народження Христа.
Християнська церква в  IV—VI ст. Відтоді як у 313 р. імператор
Константин І Великий дозволив християнам відкрито сповіду-
вати свою віру і до того моменту, коли припинила своє існування,Римська імперія, християнська церква перетворилася на могутню
організацію, яку не змогла знищити навіть варварська навала. Авто-
ритет римського єпископа поступово зростав. Це пояснювалося тим,
що для тогочасних людей Рим був одним із центрів світу. Римсько-
го єпископа стали називати, як і верховного жерця Стародавнього
Риму, великим понтифіком або «батьком церкви» (папою).
Першим римським єпископом вважали одного з  найближчих учнів Ісуса
Христа  — апостола Петра, тому всі папи римські називали себе наступника
ми цього апостола. Перехрещені золотий і срібний ключі апостола Петра ста
ли першим символом папської влади. Другим символом є  тіара  — головний
убір, який папа одягає під час урочистостей. Основою папської тіари є митра  —
особлива висока шапка. Символами влади єпископів також є перстень й особ
ливий посох.
На першому церковному соборі 325 р. в місті Нікеї римського єпис-
копа було визнано єдиним патріархом (главою) церкви на Заході. На
Сході християнську церкву очолювали чотири патріархи: константино-
польський, александрійський, антіохійський та єрусалимський. На
Нікейському соборі аріанство було ви-
знано єрессю — «помилковими погля-
дами», відступом від християнського
вчення, а тих, хто підтримував єретич-
ні погляди, називали єретиками.
Християнізація Європи. На момент падіння Західної Римської
імперії більшість її населення були християнами. Проповіду-
вання християнства мало успіх і серед варварських племен. Так,
християнство прийняли вестготи, остготи, вандали та інші народи,
але у формі аріанства.
Лише франки хрестилися за західноримським зразком. Завдя-
ки підтримці франкських королів саме римська церква зміцніла
й остаточно утвердилася на Заході.
Велику роль у християнізації Європи також відіграли мандрівні
ірландські ченці. Своє призначення вони вбачали в тому, щоб не ли-
ше зберігати, а й поширювати знання. Вони створювали дивовижні за
красою рукописні книги релігійного і світського змісту. На невеликих
човнах із дорогоцінними книжками вони пливли до далеких берегів
Європи, несли Слово Боже до варварів, засновували монастирі.
Після завоювання Британії ірландські ченці стали навертати
в християнство англосаксів. Саме вони охрестили північну части-
ну країни і прагнули поширити свою діяльність на інші території,
але їм бракувало сил, щоб охопити всю Британію. Зрештою папа
римський узяв на себе всю місіонерську діяльність серед варвар-
ських племен.
Із новою силою християнізація Європи почалася у VIІІ ст. і три-
вала наступні два століття. До християнізації долучився і Константи-
нополь. Так, завдяки діяльності проповідників Кирила і Мефодія
у IX ст. християнство поширилося серед болгар, сербів у Великомо-
равській державі, а згодом і на Русі. У свою чергу, Рим поширив свій
вплив на поляків, чехів, угорців, скандинавські народи.
Клюнійський рух. Схизма 1054  р. Церква залежала від світських
володарів. Оскільки церковні посади забезпечували чималі при-
бутки, герцоги і графи надавали їх своїм родичам і близьким. Духо-
венство, за свідченнями сучасників, набагато більше уваги приділяло
примноженню своїх багатств, ніж порятунку душ віруючих. У середо-
вищі церкви було чимало невдоволених таким станом речей. Найсві-
домішими серед них були ченці абатства Клюні, що розташовувалося
на сході Франції.
Клюнійський рух, як його назвали, поступово поширювався. Де-
які з клюнійських ченців ставали єпископами, абатами і почали на-
водити лад у церковному житті. Нарешті один із них став папою
Григорієм VIІ. Він розгорнув боротьбу за втілення в життя ідей клю-
нійців. Упродовж 1073—1085 рр. ним були проведені реформи.
У своєму прагненні зміцнити владу папства Григорій VII зустрів
протидію з боку світської влади. В історію увійшло протистояння Гри-
горія VII та німецького імператора Генріха IV. І хоча ця тривала і ви-
снажлива боротьба завершилася смертю
папи, але реформи, здійснені Григорі-
єм VII, заклали підвалини могутності
папства в наступні століття.
Реформи — зміни, перетворення якихось
сторін життя.
Схизма — розкол християнської церкви.
Католицька церква (від грец. «вселен-
ська»)  — одна з найбільших християн
ських общин, що у своїй вірі та назві ото
тожнює себе зі вселенською церквою.
Остаточно сформувалася після 1054 р.
Православна церква (від грец. «істин-
на»)  — одна з найбільших християнських
общин, що існує як самостійна з 1054 р. На
відміну від католицької церкви, не має єди
ного духовного центру та єдиного глави
(її очолюють патріархи і митрополити)
Д З Прочитати і написати короткий конспект!