# data[].attributes.body
PASSÀ PROP MEU

Passà prop meu com un estel que lluu

deixant-me al cor un riure de donzella,

l’amiga que té el rostre un xiquet bru

i els llavis del color de la rosella

I des del jorn que em deia un mot gentil,

enyoro el brill de sa mirada viva;

el dolç mirar d’aquella noia humil

que a voltes devé tota pensativa.

Era en el temps que el sol és més daurat

i porta el camp una claror novella;

jo vaig sentir mon cor enamorat

del dolç somrís d’aquella noia bella.

Ara fa un any, el sol de la tardor

ruixava els camps de llum meravellosa.

Passà prop meu, li vaig parlar d’amor,

i ara és per mi la dona més formosa.

Felip Graugés

# data[].attributes.body
Bru: Que té el cabell fosc, i la pell rica en pigment.
Jorn: Dia.
Gentil: És una persona de maneres delicades.
Novella: No té en cara experiència d'alguna cosa.
Ruixava: Pluja d'intensitat forta.
Formosa: De formes ben fetes.

# data[].attributes.body
Passà prop meu es va publicar a l'any 1973.

RECULL DE POEMES
Aquest poema es troba dins de Musa Rústica, 1973.

# data[].attributes.body
Va néixer a l'Estany Molanès, al 1889 i va morir a Barcelona al 1973, va ser un poeta i periodista.
Fill d'una familia humil, va començar a escriure poesia per ell mateix. No hi ha molta informació sobre la seva juventut. A l'any 1926 es va traslladar a Barcelona, on col·laborava amb el crític Josep Maria Capdevila i amb l'historiador i periodista Antoni Rovira i Virgili.
Va treballar com a redactor de les revistes La Publicitat i El Matí.
Al any 1931, 1935 i 1936 va guanyar diversos premis dels Jocs Florals de Barcelona, amb els poemes Va Passa la Verge pel cel de febrer, Altars vora el camí i Geòrgica tardoral.

Felip Graugés pertany al Segle XIX (19) conegut com segle de la Reinaxença per la importància que torna a cobrar el català i al corrent del Romanticisme.

# data[].attributes.body
Elisions: verd.
Sinalefa: Les síl·labes taxades.

Pa-ssà- prop- meu- com- un- es-tel- que- lluu 10A

dei-xant-me al- cor- un- riu-re- de- don-ze-lla, 10B

l’a-mi-ga- que- té el- ros-treun- xi-quet- bru 10A

i els- lla-vis- del- co-lor- de- la- ro-se-lla 10B

I- des- del- jorn- que em- de-ia un- mot- gen-til, 10C

e-nyo-ro el- brill- de- sa- mi-ra-da- vi-va; 10D

el- dolç- mi-rar- d’a-que-lla- no-ia- hu-mil 10C

que a- vol-tes- de-vé- to-ta- pen-sa-ti-va. 10D

E-ra en- el- temps- que el- sol- és- més- dau-rat 10E

i- por-ta el- camp- u-na- cla-ror- no-ve-lla; 10F

jo- va-ig- sen-tir- mon- cor- e-na-mo-rat 10E

del- dolç- som-rís- d’a-que-lla- no-ia- be-lla. 10F

A-ra- fa- un- any-, el- sol- de- la- tar-dor 10G

rui-xa-va els- camps- de- llum- me-ra-ve-llo-sa. 10H

Pa-ssà- prop- meu-, li- vaig- par-lar- d’a-mor, 10G

i a-ra és- per- mi- la- do-na- més- for-mo-sa. 10H

Els versos son decasíl·labs, perquè hi ha 10 síl·labes en cada vers.
Les estrofes s'agrupen en 4 versos per tant és un quartet.
És art major, perquè passa de 8 sil·labes cada vers.
És rima consonant, perquè les ultimes lletres de cada vers coincideixen.

# data[].attributes.body
El poema parla del sentiment amorós (un amor de juventut), també del pas del temps (El "jo" poètic està en edat adulta i sent que el temps s'esgota), però encara té al seu costat aquell amor de juventut. La noia ara és una dona per la que encara sent un amor madur.

ESTROFA I: Descripció de l'amada.
ESTROFA II: Enyorança del temps de juventut.
ESTROFA III: Enamorament.
ESTROFA IIII: Passat i present.

# data[].attributes.body
Comparació: relació de semblança entre l'objecte real i el imaginat per l'autor.

com un estel que lluu. vers 1.

l’amiga que té el rostre un xiquet bru vers 3.

Metàfora: substitueix l'objcte real per un imaginat de l'autor.

Els llavis del color de la rosella (utilitza la fruita/color vermell). ers 4.

Hipèrbole: serveix per donar força al significat del vers.

ruixava els camps de llum meravellosa. Vers 14.

Encadenament: trencament forçat del vers que continua al següent

Passà prop meu com un estel que lluu

deixant-me al cor [...]    Vers 1 i 2.