# data[].attributes.headline
דרינה אורלובסקי 

# data[].attributes.subject
דרינה אורלובסקי 

# data[].attributes.body
1. ממה שהבנתי מהמשפט, הוא מדבר על הפשטה של ​​המציאות. כל היגיון בעיני אחר יכול להיות לא הגיוני ולהיפך, דבר לא הגיוני יכול להראות למישהו כדבר ההגיוני ביותר עלי אדמות. יש מתאם והשוואה: קיים - לא קיים, הגיוני - לא הגיוני.
2. המוטו מאיר את הקורא לסיפור עצמו באמצעות העובדה שלאחר קריאתו הקורא חושב אוטומטית על משמעות ההצהרה הנתונה. זה מטעה ובאותה עת הוא מעלה מחשבות על הכוונה ואיך זה יבוא לידי ביטוי בספר. האם הסיפור יתבסס על מציאות, או שמציאות זו תהיה מעוותת ולא יהיה לו שום קשר לעולם האמיתי? האם יהיה הגיון בסיפור ואיזה סוג של היגיון? אולי נראה לקורא שלהפך לספר אין שום היגיון .
3. לדעתי, קאמי בחר במוטו זה מכיוון שיש לו משמעות מאוד פתוחה, שכל קורא יבין בדרכו שלו. זה פותח את הראש למחשבות שונות על המשמעות של המוטו עצמו וכיצד הוא ייפתח בסיפור. גם אם אנו מתואמים את הסיפור עצמו לאחר קריאה ומוטו, אז אנו רואים קשר ישיר להפשטת המציאות ביניהם. המוטו עצמו אומר לנו שלא כל מה שהוא אמיתי הוא למעשה אמיתי ולא כל ההיגיון הוא הגיוני. בספר עצמו, הדבר מתגלה בצורה חזקה יותר במצבים שונים ולא משמעותיים במיוחד הממלאים את הספר כולו.

# data[].attributes.body
1. לפי דעתי, קאמי מנסה ליצור כאן הבנה של ההיגיון בתוך האי הגיון. הגיון הוא הדבר ההגיוני והמציאותי שקיים במציאות, והכליאה היא הדבר הלא הגיוני שלא קיים במציאות. המשפט בעצם מנסה להשוות בין ההגיון לאי הגיון. המשפט מבלבל מכיוון שהוא מנסה להציג דבר קיים באמצעות דבר לא קיים.
2. לפי דעתי המוטו מאיר את היצירה בכך שהוא מנסה להעביר את הנקודה שעד שלא תחווה משהו לא תבין אותו עד הסוף. אני בטוחה ב100% שאם הייתי קוראת את הספר "הדבר" לפני שנת 2020 לא הייתי מצליחה להבין את עומק הדברים ואת השלכותיה האמיתיות והקשות של מגפה בסדר גודל כזה.
3. קאמי בחר במוטו הזה על מנת שנשים לב שלמרות שהספר כתוב על בסיס דברים שהם הסטורית נכונים, הוא בכל זאת הכניס את הסיפור שהוא פרי דמיונו על מנת שיהיה לנו יותר מעניין לקרוא את היצירה

# data[].attributes.body
1. לדעתי המפשט מתאר את היגיון האדם ואת האמונה שלנו. המשפט מתאר את הגבול בין המציאות לבין מה שאנחנו מגדירים כמציאות לדעתי. המציאות היא מה שאנחנו מגדירים אותה אז רק אם אנחנו מגדירים אותנו ככלואים אנחנו כלואים והמשפט מתאר את זה כחסר היגיון כמו לומר שמשהו אמיתי למרות שהוא לא קיים.
2. בספר האדם כלוא, אך מה היא כליאה מדבר שאינך יכול לראות. זה מאיר את הספר בחוסר היגיון כבר ממהתחלה לדעתי, למרות שעכשיו, בתקופה שלנו, זה נראה הגיוני לחלוטין. המציאות היא לרוב שונה ממה שאנחנו חווים.
3. לדעתי קאמי בחר את המשפט הזה בשביל לאפשר לקורא את האפשרות לקחת את המגפה רק כמטאפורה, בספר הם כלואים בתוך מגפה שאיש לא יכול לראות בעוד שבחיים אמיתיים אנחנו לכודים בתוך סטיגמות חוקים מודלים וצורות מחייה  שאנחנו מציבים לעצמנו, אנחנו חיים תחת גבולות ו"כלובים" שאנחנו יוצרים לעצמו ולדעתי הוא רוצה להראות שכמו שלא רואים בעיינים את המגפה גם אנחנו לא רואים את הסטנדרטים שאנחנו מציבים לעצמנו

# data[].attributes.body
1. הבנתי מן המשפט היא שאין אמת אחת ויחידה וקו ישר אחיד להיגיון, הכל תלוי בעיניי המתבונן. כיצד כל אדם רואה את המציאות? - בסוף נקבל המון גרסאות שונות של מציאויות אחרות.
2. הסיפור מספר על מקרה היסטורי, אף שמדובר במקרה דמיוני. עבור כל אדם בסיפור יש חוויה שונה, סיפור משלו על המגיפה. לכל דמות הייתה את המציאות שלה, הסבל שלה ורקע אינדיבידואלי. לכן כמו שלא ניתן להתייחס להיגיון כדבר אובייקטיבי, לא ניתן להתייחס אל דמויות היצירה כבעלות דעה אחת והיגיון דומה.
3. בעיניי, קאמי בחר במוטו זה כדי לתת השראה עבור הקורא. מה שנראה לנו הגיוני, לא בהכרח היה הגיוני עבור אותם האנשים שחוו את המקרה על בשרם.

# data[].attributes.body
1. לדעתי המשפט מדבר על הגיון לעומת חוסר הגיון. המציאות מטושטשת ועולה שאלה לגבי מה קיים ומה לא.
2.  לדעתי המשפט מאיר את היצירה בכך שמדבר על שמה שאנו חושבים וכיצד שאנו רואים את המציאות מנקודת המבט שלנו לא דומה בהכרח למציאות שחווים. המציאות תמיד תהיה שונה מהמציאות שהאדם בונה בראש.
3. לדעתי קאמי בחר במוטו זה כדי להדגיש לקוראים שהדמיון לא קרוב למציאות. לאורך הספר הקורא נחשף לתקופה ארוכה וקשה של סבל ופחד ועדיין למרות החשיפה הזו המציאות בספר הרבה יותר קשה.

# data[].attributes.body
1. המשפט בא להסביר לנו כי הצגת ההסטוריה כסיפור שכל האירועים בו קשורים ומשתלבים באופן מושלם  תהיה לא מדוייקת .

2.  היצירה כתובה, לכאורה , כתיעוד הסטורי אבל יש בה בעצם סיפור. נרטיב שבנה המספר ובעזרתו "חיבר" את האירועים ההסטורים לסיפור אחד בעל רצף עלילתי שמקל עלינו לקרוא אותו.

3. קאמי בחר במוטו זה על מנת שנשים לב ונבין שאף על פי שהיצירה כתובה כאמת הסטורית בעצם המחבר " כלא" בתוכה את הסיפור שהא המציא על מנת שיהיה לנו יותר קל ומענין לקרוא את הסיפור.

# data[].attributes.headline
רוני סלומונס

# data[].attributes.subject
רוני סלומונס

# data[].attributes.body
1. אני מבינה את משפט זה כניסיון להסביר כליאה על ידי דימוי לכליאה מסוג אחר זה כטיפשי כמו להסביר משהו ריאלי על ידי דימויו לדבר לא ריאלי. זה לא יכול לעבוד וזה לא יהיה נכון מספיק על מנת להסביר את הכוונה המקורית ואת משמעות הכליאה והשלכותיה בצורה פגומה.
2. לדעתי המוטו מאיר את היצירה באמירה שאומרת שעד שלא תחווה משהו לא תבין אותו עד הסוף מה הוא אומר ואיך זה לחיות עם החוויה ההיא. אנ בטוחה שבשנים שעברו היה יותר קשה להבין את הספר מהשנה שעברה והשנה הנוכחית ודור העתיד שיקרא את הספר. הוא מבין את הבדידות הנוראה, את המרחק הבלתי הגיוני מאהוביהם, את הכאוס וכל אחד יוכל למצוא תחושות זהות לתחושות תושבי העיר.
3. קאמי בחר במוטו הזה בממטרה אולי להראות שנחמד שנוכל כקוראים להזדהות אבל הוא אומר שלא באמת. עוד אפשר להבין מקריאה על חייו כי הוא עצמו לא חווה מגיפה בזמן חייו ואולי הכניס את המוטו כדי להגיד שהוא עצמו לא מבין את רגשות אנשים שחוו מגיפות ובכך אומר לנו שאולי לא הכל כאן יהיה מדויק כי זה לפי דמיונו שלו ולא חוויה מציאותית.

# data[].attributes.body
1.  לפי הבנתי המשפט מציג את ההיגיון בתוך הכליאה, ההיגיון הוא הדבר שמתקיים במציאות והכליאה היא הדבר הדמיוני, שלא קיים במציאות. המשפט משווה ביניהם, בין הכליאה הדמיונית לבין ההיגיון המציאותי. המשפט מתאר בעיקר דבר לא הגיוני: הצגת רעיון קיים ע"י דבר לא קיים ולא מציאותי.
2. המשפט מאיר את היצירה בכך שהוא מקטין את עצמת הזוועות המתוארות, שלא ניתן לדעת האם הן אכן קיימות והגיוניות, הדמיון מהווה נקודת אור חיובית בה העצמים הגדולים והמפחידים מתקטנים קצת- וזאת בכדי למצוא את הדרך להתמודד עם הימים הקשים האלו.
3. לפי דעתי בחירתו של קאמי במוטו זה נובעת מתוך הבנתו שלא ניתן לתאר בצורה הגיונית את המתואר בסיפור, המציאות הינה שונה מהדברים שמתוארים בסיפור, ולכן, הוא נותן לקוראים אפשרות להעלות מסקנות, תהיות ומחשבות על איפה מתקיימת המציאות והיכן מתקיים הדמיון- שמאפשר לראות את הדברים בצורה קלילה יותר ולקחת את הסיפור בדרך שאנחנו מבינים.

# data[].attributes.body
. לפי מה שאני מבינה, ההגיון הוא סוג של כלא שבעצם החברה הגדירה- ז״א לא באמת קיים. אני חושבת שההגיון בכלליות הוא קונסטרקט חברתי ושאין דבר כזה הגיון נכון. אנחנו כבולים לשרשראות ההגדרות החברתיות של מה הגיוני ללבוש, ואיך הגיוני לדבר וכו.

2. המשפט ממש מקצין את הסיפור ובכללי- רוב הסיפור לא פועל על פי ההגיון.
3. קאמי בחר במוטו הזה מכיוון שהוא רוצה שהקוראים יפקפקו בחוש ההגיון שלהם ובכך בקריאת היצירה הקוראים ימשכו לסיפור כי איננו פועל על פי ההגיון.

# data[].attributes.body
1. להבנתי, משפט זה יוצר טשטוש בין המציאות לדמיון. במשפט מוצגת הטענה שהשוואת שתי סיטואציות זו לזו יכולה להתקיים גם כשאחת מהן מציאותית והשנייה לא. אנו יכולים.ות לחוות חוויה דרך סיפור כפי שאנו יכולים.ות לחוות אותה במציאות.
2. אני חושבת שהמשפט גורם לנו להאמין שדרך היצירה אנחנו יכולים להתחבר לסיטואציה ההיסטורית בצורה האמיתית והישירה ביותר. כשאנחנו קוראים.ות את הדבר אנחנו יכולים.ות להרשות לעצמנו להיסחף עם הדמיון ולהרגיש אותו פיזית, במציאות. מעניין שעכשיו, כשאנחנו כמו הדמויות בסיפור נמצאים.ות במגיפה, המשפט הזה עדיין מבהיר את היכולת שלי להתחבר לסיפור הכתוב. המוטו כאילו נותן את הפתח להכנס ליצירה במקום המודע ביותר, ועם זאת החוויתי ביותר.
3. בהמשך למה שכתבתי בטענה הקודמת, לדעתי קאמי בחר במוטו הזה בכדי לתת לנו הקוראים.ות את הרשות לדמיין את עצמינו בסיפור, וכך להבין אותו טוב יותר. את הרשות ללמוד את ההיסטוריה בצורה המציאותית והבהירה ביותר.

# data[].attributes.body
1. להבנתי, המשפט נוצר מתוך הנטייה של אנשים להשוות דברים שכתובים כהיסטוריה (כאמת) לאמת.
המשפט אומר שזה כמו לתאר כליאה מסוג אחד על ידי סוג אחר. שזה הגיוני באותה צורה. לטוב ולרע.
2. לדעתי המוטו מספר את כוונות היוצר. את דרך הכתיבה שלו. הוא בספרו אומר כי הדברים שכתב קרו והם היסטוריה מוחלטת כשלמעשה הוא מתאר את אותה היסטוריה מוחלטת במעשיות שלא באמת התרחשו מעולם. לכן הוא מעלה את השאלה המוסרית שבאה לשאול אותנו ולהזהיר אותנו לפני שאנחנו ניגשים לקרוא את הסיפור: הסיפור שלפניכם מתאר דברים אמיתיים בעזרת דברים לא אמיתיים. האם אתם מקבלים את זה? האם אתם חושבים שזה הגיוני?
3. לדעתי קאמי בחר את המוטו הזה, בהמשך לטענה 2, כדי לרמוז לקוראיו על הבאות לבוא ועל מעשיתו ההיסטורית ולהציב את הבחירה איך להתמודד עם הדבר אותו הם קוראים וכיצד לקבל את בידם.

# data[].attributes.body
1. לפי הבנתי,המשפט מדבר על ההגיון
(או החוסר הגיון) שיש בהצגת סוג מסויים של כליאה, (כליאה פיזית ורוחנית כאחד) של אדם אחד על ידי אדם אחר, חסרת כל הגיון. כמו למשל הצגה של דבר שאינו קיים במציאות כדבר שקיים.
2. לדעתי, ניתן להתייחס למוטו בהקשר של המאמר בהקשר למשמעותם של מדדים אובייקטיבים בעיקר בקשר לכליאה ולסבל, לכל אדם יש גבולות וטריגרים שונים, ולכן סבל הוא דבר שאי אפשר למדוד במדדים סובייקטיבים.
3. לדעתי קאמי בחר במוטו הזה על מנת להגיד לקוראים לקחת את דבריו ״בעירבון מוגבל״ בדיוק בגלל האובייקטיביות הדרושה כפי שתיארתי בשאלה שתיים. הוא מודע לכך שהסבל שמתאר בספר אינו קרוב או דומה לסבל בעולם האמיתי, ורוצה שלא תהיה השוואה.

# data[].attributes.body
1. להבנתי, המשפט משווה בין מידת ההיגיון להצגת כליאה על ידי סוג אחר של כליאה לבין הצגת דבר הקיים במציאות על ידי דבר שלא קיים במציאות.
2. לפי דעתי, ניתן להתייחס בדבר לדבר שקיים במציאות (במוטו) לדברים שהם ״אובייקטיביים״ כמו פעולות קונקרטיות ללא התערבות של משמעות, כוונות או רגשות. וניתן להתייחס לדבר שאינו קיים במציאות (במוטו) שהינו ״המסביר״ את הקונקרטיות כמו הרגשות, המחשבות, הסובייקטיביות וכו׳. מוטו זה מאיר על האבסורד שטמון בסבל של הדמויות השונות ברומן ווהוא מאשש זאת בהשוואת ״מידת ההיגיון״.
3. בהמשך לתשובה מספר 2, לדעתי קאמי בחר במוטו זה על מנת לתת לקורא פרספקטיבה לכך שישנו חוצץ בין המאוראות והשפעותיהן בחיים האמיתיים לבין בקריאתם בספר.

# data[].attributes.body
1 להבנתי,המשפט משווה בין מידת ההיגיון להצגת כליאה ומעלה את השאלה הכין נופל ההגיון כי אי אפשר להציג דבר אמיתי וקיים על ידי דבר לא מציאותי.
2 לדעתי, המשפט גורם לנו להתחבר ליצירה ומאיר לנו את היצירה בכך שהוא מסביר ומראה לנו שלא משנה כמה דברים רעים קורים זה לעולם לא יהיה כמו שזה בחיים האמיתיים.
3 אני חושב שקאמי בחר במוטו זה מכיוון שהוא רצה לתת פרספקטיבה ולהראות שהספר מוקצן ומופרך

# data[].attributes.body
1. אני מבינה מהמשפט שהשוואה או הדמייה של סוג אחד של כליאה לסוג אחר היא כמו להשוות מציאות לדמיון, דבר שקיים לדבר שלא קיים. שהרי אין להם את אותו משקל. שניהם סיפורים אך האחד חתום על ידי המציאות, והשני מרחף במחוזות הדמיון ולא ניתן להשוותם.
2. אני חושבת שאפשר לפרש את המשפט בהקשר היצירה למספר כיוונים. באחת הוא מאיר את היצירה בעין מסייגת. מתכוון לומר שלא חשוב מה כוח היצירה הבאה, כוחה של המציאות חזק יותר ולא ניתן להשוואה. מקטין את עוצמת הסיפור. מטיל בו ספק.
אך האפשרות השניה היא כמו הסבר מדוע הסיפור מסופר ככרוניקה. אי אפשר להשוות בין סוגי כליאה בין סוגי סבל, אי אפשר להשוות בין הדמייה של כליאה לכליאה אמיתית ולכל הסיפור מסופר באופן הכי יבש ונאמן למציאות כפי שהיא באופן אובייקטיבי.
3. אני חושבת שבמוטו זה קאמי כמו אומר לקורא שהוא עשה ככל יכולתו לתאר את המציאות, את הכליאה במקרה זה, באופן המדויק אך שום כליאה ספרותית לא תצליח לדייק את הכליאה במציאות. המציאות מופלאה ונוראה יותר מכל סיפור

# data[].attributes.body
1. כשאני קורא את המשפט אני מבין הניסיון לדמות סוג של כליאה על ידי סוג אחר הוא מגוחך וחסר הגיון כמו הניסיון לדמות משהו קיים על ידי משהו לא קיים.
2. לדעתי המשפט הזה מאיר את היצירה בכך שהוא מסביר ומראה לנו שלא משנה כמה נרחם ונחשוב שהבידוד שקורה בספר מחריד, זה לעולם לא יהי כמו שזה בחיים האמיתיים.
3. לדעתי קאמי בחר דווקא במוטו זה כי הוא בא כמו סוג של ביקורת על הספר, כמו אזהרה מראש "לא משנה מה תקראו פה זה לעולם לא יהיה אמין ומחריד כמו החיים האמיתיים". קאמי מביא את הציטוט כביקורת עצמית ומודעת על הספר שלו ועל עולם הספרות ככל.

# data[].attributes.body
1. בעיניי המשפט מעלה את השאלה היכן נופל ההגיון הרי איך אפשר להציג דבר אמיתי וקיים על ידי דבר לא מציאותי.
2. המשפט מאיר את היצירה על ידי תרימתו להקצנת האירועים המסופרים או להפך, הוא מראה שהאירועים בספר תוארו בקיצוניות והוצגו על ידי דברים שלא באמת קיימים במציאות כיוון שיש בכך הגיון.
3. בעיניי קאמי בחר במוטו זה כיוון שהוא רצה שהקוראים יטילו ספק במסופר ויבינו שהרבה ממנו מופרך ומוקצן לעומת המציאות. מנגד, הוא רצה להראות לקוראים שהוא לא הצליח עד הסוף לתאר את המציאות שבהכרח מוקצנת מתאוריו.

# data[].attributes.body
1.
2.
3.

# data[].attributes.body
"מידת ההיגיון שהצגת סוג מסויים של כליאה על ידי סוג אחר, אינה נופלת ממידת ההיגיון שבהצגת כל דבר שהוא הקיים במציאות על ידי דבר שאינו קיים במציאות."
דניאל דה פו

קראו את המאמר המצורף וענו על השאלות:
1. כיצד את/ה מבין/ה משפט זה?
2. כיצד הוא מאיר את היצירה?
3. מדוע לדעתך בחר קאמי דווקא במוטו זה?