# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pihlakad on vähenõudlikud taimed, nende kasvatamine ei nõua aiaomanikult palju. Foto: Pixabay

September on kätte jõudnud ja kõikjal võib silmata imekauneid punavad pihlakakobaraid. Rahvauskumustes peetakse pihlapuud kodu kaitsjaks, õnne toojaks ja suure väega puuks.

Pihlakat võib pidada ka linnupüüdjaks. Tänu pihlapuude värvilistele viljadele võib näha aias maiustamas imelisi siidisabasid või teisi sulelisi külalisi. Vanal ajal kasutati pihlakaid linnujahil, et meelitada linde soovitud kohta lõksu. Sellest tuleneb ka pihlaka ladinakeelne nimetus aucuparia, mis tõlkes tähendab "linde püüdma".

Pihlaka vägi
Eestis on pihlakat ümbritsenud pigem müstika ja nõidusega seotud uskumused. Ühe uskumuse kohaselt saab pihlaka väge kasutada ka koju tunginud sipelgate tõrjumiseks. Selleks tuleb volbriööl pihlakalt vits võtta ja seista öösel toas, nii et kuu sulle peale ei paista, ning sipelgat pihlakaoksaga õrnalt lüüa. Peagi peaks maja olema sipelgatest prii. Kes sipelgatega kimpus, proovigu järele, kas vanarahvatarkus ka tänapäeval kehtib!

Vähenõudlikud
Pihlakad on vähenõudlikud taimed, nende kasvatamine ei nõua aiaomanikult palju. Nad lepivad vähese hooldusega, ei ole nõudlikud mulla suhtes ja taluvad hästi linna saastunud õhku. Hea oleks puu istutada päikselisele kohale, kuid ta lepib ka poolvarjuga. Samas tasuks silmas pidada, et mida päikselisem koht, seda ilusam on puu sügisene värvus. Samuti sobib neile keskmisest kuivem kasvupaik. Kasvavad 6-10 m kõrguseks, lõplik kõrgus oleneb sordist.

Muide, pihlakal ei ole tegelikult marjad, vaid botaaniliselt on need viljad, samasugused nagu õunadki. Kuid rahvasuus on ikka pihlakatel marjad.

Rahvauskumustes peetakse pihlapuud kodu kaitsjaks, õnne toojaks ja suure väega puuks. Foto: Pixabay

Pihlakate sordid
Kõige laialdasemalt on Eestis levinud harilik pihlakas, mis kasvab lisaks koduaedadele ka metsaserval ja rannaäärel. Samas saab meil lisaksharilikule pihlakale kasvatada ka kollaste, roosade ja valgete viljadega erilisemaid sorte. Kuna pihlakas toob omanikele õnne, on see ka väga sobiv kingitus aiaomanikest sugulastele või sõpradele.

Harilik pihlakas 'Autumn Spire' ( Sorbus aucuparia) on sammasja kasvuga 4-5 m kõrguseks ning paari meetri laiuseks kasvav puu. Nimele 'Sügisene torn' omaselt näitab see sort parimat sügisest värvimängu. Silmapaistvat punast sügisvärvust kaunistavad kollakasoranžid viljad, luues aeda tõeliselt pilkupüüdva leekiva samba. Kui istutada mitu sammasja kasvukujuga puud üksteise kõrvale, moodustub pilkupüüdev allee.

Üsna sarnane on ka hariliku pihlaka sort 'Fastigiata'. See Iiri päritolu, samuti sammasja kasvukujuga aeglasekasvuline sort leiti juba aastal 1833. Ta kasvab keskmiselt 4-6 m kõrguseks, jäädes laiuselt ainult 1-1,5-meetriseks. Sügisesed värvitoonid on natuke mahedamad kui eelmisel sordil - erkpunased viljad kuldkollasel taustal. Kui lehed langevad, jäävad punased viljad pikalt veel puule.

Veel võiks aeda valida söödavate viljadega sordi 'Edulis'. Selle viljad on traditsiooniliselt punased, kuid kobarad on märgatavalt suuremad kui looduslikul pihlakal. Üks vili võib olla läbimõõdult kuni 1,3 cm. Viljad ei ole kibedad ning maitsevad hapukas-magusalt, sisaldades ohtralt C-vitamiini. Puu on kiire kasvuga, lisades parimal aastal kõrgust kuni pool meetrit ja kasvades lõpuks kuni 15-meetriseks.

Kui aias ruumi napib ja kõrget puud ei soovi, saab valid hariliku pihlaka leinavormilise sordi 'Pendula'. Selle oksad ripuvad koos viljadega ahvatlevalt allapoole ning loovad kena vihmavarju. Selline poogitud puu enam kõrgusesse ei kasva, vaid jääb sama kõrgeks kui ostes, küll aga kasvavad edasi langevad oksad, mis võivad maani ulatuda.

Aias võiks kasvada ka Inglise päritolu, samuti sammasja kasvuga tüüringi pihlakat 'Fastigiata' ( Sorbus x Thuringiaca). See puu kasvab 5-7 m kõrguseks ja keskmiselt 3 m laiuseks. Selle sordi eeliseks on hea tuule- ja põuakindlus. Kuid istutada tuleks ta ikkagi toitainerikkasse mulda. Sügisvärvus varieerub kollasest oranžikas punaseni. Puud kaunistavad oranžid viljad, mis samuti kaua puul püsivad. Kui lehed on langenud, saavad oranžid helmeread kogu teenitud tähelepanu.

Valge pihlaka ( Sorbus aria) lehed ei ole lõhistunud, nagu me oleme pihlakatel harjunud nägema, vaid ovaalsed ning alaküljelt hallika tooniga. Lehed püsivad kaua puul ning sügise tulles lähevad kuldkollaseks. Kevadel kaunistavad seda puud suured lõhnavad valged õiekobarad ning sügisel oranžikas-punased viljad. On arvamusi, et valge pihlakas 'Lutescens' on üks ilusamaid hõbedaste lehtedega puid.

Tõeliselt uhkete õite ja viljade rohke on valge pihlaka sort 'Magnifica'. Nagu nimigi ütleb, on selle puu väljanägemine lihtsalt suurepärane.

Suurte õite ning viljadega võib uhkustada ka vilmorini pihlakas ( Sorbus vilmornii). Õied on tal valged ja avanenud õisikud võivad olla kuni 10 cm läbimõõduga. Viljad on esialgu säravad tumepunased, siis roosad ning hiljem muutuvad valkjasroosaks, püsivad puul väga kaua ning meenutavad pärleid, mis on riputatud okstele talve tuleku puhul.

Noored lehed on esialgu punakad, suvel tumerohelised ning sügisel värvuvad uuesti punakaks. Sügisrüüs vilmorini pihlaka lehestik varieerub pruunikaspunasest sügava purpurini. Sobivaim koht on talle päikeses või kerges varjus, kasvab paremini veidi happelisel huumusrikkal mullal. Kasvult pigem põõsasja kujuga, jäädes 3-6 m kõrguseks.

Valgete viljadega pihlakas on kažmiiri pihlakas ( Sorbus cashmiriana). Õied on tal kergelt roosaka varjundiga ning viljad ilusad suured ja valged. Kasvatada tuleb seda puud viljakal mullal päikeses või poolvarjus. Sobib hästi linnaaeda, sest talub saastunud õhku.

Lisaks saab Eestis edukalt kasvatada veidi eksootilisemat päritolu hariliku pihlaka sugulasi. Sort 'Dodong' leiti Lõuna-Korea saarelt alles 1976. aastal. Kasvab keskmiselt 4 m kõrguseks ja on kergelt sammasjas. Sort eristub oma liigikaaslastest juba kevadel, kui värskelt puhkenud pungad on vasekarva. Suvel on lehed rohelised ning sügise saabudes vahetavad oma tooni leekivpunase vastu. Lehed ise meenutavad natuke palmilehti ning jääb mulje nagu oleks koduaias tükike troopikat. Ka õiekobarad on sel sordil suured ja silmapaistvad ning viljad oranžikaspunased. Talle oleks hea leida aias päikeseline, toitainerikka pinnasega kasvukoht. Sort on vastupidav ja sobib ka tuulisesse paika.

Peaaegu samaväärset sügisest vaatepilti pakub pihlakas 'Joseph Rock'. Sügisel võib selle lehestikus näha nii erkpunast, vasepunast kui ploomilillat, säravkollased viljakobarad lisavad veel särtsu, jäädes puule ka lehtede langedes. Kasvab 6-8 m kõrguseks, sobib samuti linnatingimustesse, kuid vastu soovib toitainerikast pinnast ja päikest.

Pihlakad on vähenõudlikud taimed, nende kasvatamine ei nõua aiaomanikult palju. Foto: Pixabay

Söödavad pihlakad
'Alaja krupnaja' viljad on magushapud, kuid on tunda ka liigile omast kibedust. Viljad on suured ja erksa punase tooniga.

Sordi 'Granatnaja' viljad on suured, lausa kirsisuurused ning värvuselt tumepunased kuni lillakad. Maitse on vähem mõrkjas ning natuke vürtsikas. Mullale see sort suuri tingimusi ei sea, küll aga eelistab kasvada päikese käes. Viljub hästi ka üksikult istutuna ja hakkab vilju kandma u 3-4 aastaselt. Kõrgus on lõplikult 5-6 m.

Pihlakate hoidistamine
Sellel sügisel tasub proovida pihlakate hoidistamist. Kui pihlakamarjad on korjatud enne öökülmi, võiksid need enne moosikeetmist ööpäeva sügavkülmas olla. Läbikülmumine vähendab mõrkjat maitset.

Õuna-pihlakamoos
250 g küpseid pihlakamarju
250 g õunu
250 g suhkrut
pisut vett

Pihlakad ja õunad puhastada ning keeta väikese veega, kuni viljad on pehmenenud. Segu suruda läbi sõela, et eemalda viljakestad. Saadud segu kuumutada koos suhkruga. Valminud moos valada puhastesse steriliseeritud purkidesse. Purke kuumutada ahjus 120 kraadi juures 10 min.

Et moosi veel huvitamaks teha, võib selle lisada põnevaid maitsed, näiteks tšillipipart. Tšilliga saadud moos sobib ideaalselt talviste liharoogade maitsestamiseks.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sügisekuulutaja: suure väega salapärane pihlakas | Kodukiri

# data[].attributes.attachment_link.description
Pihlakad on vähenõudlikud taimed, nende kasvatamine ei nõua aiaomanikult palju. Foto: Pixabay September on kätte jõudnud ja kõikjal võib silmata imekauneid punavad pihlakakobaraid. Rahvauskumustes peetakse pihlapuud kodu kaitsjaks, õnne toojaks ja suure väega puuks. Pihlakat võib pidada ka linnupüüdjaks. Tänu pihlapuude värvilistele viljadele võib näha aias maiustamas imelisi siidisabasid või teisi sulelisi külalisi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Harilik pihlakas(Sorbus aucuparia)
pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu

Pihlapuu ei jää sügisel oma kaunite oranzikate marjadega kellelegi märkamatuks. Kuid ilus on ta ka kevadel, mil kogu puud katavad rohkeõielised suured õisikud. Ilu ei kõlba aga alati patta panna. Pihlakamarju on igaüks proovinud ja teab, millised mõrud nad on. Veidi magusamaks muutuvad need pärast esimesi sügisesi öökülmi. Kes aga ei ole kevadisi puukaunistajaid nuusutanud, see tehku seda. Need muidu nii ilusad õied on lausa vastiku haisuga. Kuid mesilastele see lõhn meeldib ja nii võimegi mai- ja juunikuus näha neid hulganisti õitel askeldamas.

Kõige rohkem on aga inimestel kasu pihlakamarjadest. Tegelikult on nad ka paljudele lindudele sügiseti asendamatuks toiduks. Linnud annavad aga pihlakale palju rohkem vastu kui inimene. Nimelt jäävad seemned linnu sees seedimata ja kukuvad koos väetisehunnikuga maha, see ongi pihlaka peamine levimisviis. Inimene on punastest pihlakatest lugu pidanud juba ammustest aegadest. Eelkõige on need hea vitamiinitee toormaterjaliks, kuid aitavad ka köha ning teiste hingamisteede hädade puhul. Isegi nõrkushood peletatakse pihlakamarjadega minema. Samadel eesmärkidel on tehtud teed pihlaka kreemikatest õitest, kuid see on veidi nõrgema toimega. Pihlakamarjade söömisel peab aga arvestama, et kui väike laps neid liialt pugib, siis võib tekkida oksendamine, pea- ja kõhuvalu. Pihlakamarjadest on ka tööstuses palju head tehtud. Temast saab keediseid, mahlasid, veine, likööre.

Pihlaka leht koosneb paljudest väikestest lehekestest. Lehekesed on erinevalt saarepuu omadest peene saagja servaga ning alt veidi karvased. Talvel on hea pihlakat teistest puudest eristada pehmete karvaste pungade järgi, eriti ilusad ja suured on ladvapungad. Pihlaka noored oksad on üpris tumehallid, nii on neid kasutatud isegi musta värvi saamisel.

Kasutatud on ka pihlaka puitu. Temast tehti kauni punaka läikega mööblit. Pihlaka kõvast puidust sai vanasti häid tööriistavarsi, rehapulki, ratta- ja reekodaraid. Eriti hinnatud oli pihlakast vankritelg, mida tema libeduse tõttu ei olnud vaja määrida.

# data[].attributes.attachment_link.description
Harilik pihlakas (Sorbus aucuparia) pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu Pihlapuu ei jää sügisel oma kaunite oranzikate marjadega kellelegi märkamatuks. Kuid ilus on ta ka kevadel, mil kogu puud katavad rohkeõielised suured õisikud. Ilu ei kõlba aga alati patta panna. Pihlakamarju on igaüks proovinud ja teab, millised mõrud nad on.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nõidusliku väega harilik pihlakas (Sorbus aucuparia) võiks kasvada igas koduaias. See kasulik puu on kena igal aastaajal, eriti aga muidugi kevadel õitsedes ja sügisel hästi tervislikke vilju kandes.

Väga kaunis on pihlakas väravapuuna või hoopis alleena, mis juhib maanteelt kodutalu juurde.

Hea on uskuda, et pihlakas hoiab eemal kurjad jõud, kaitseb välgu, tulekahju ja muude õnnetuste eest. Pihlakas aitavat ka soovidel täituda. Tänapäevalgi kannavad paljud pihlakast tehtud amuletti või hoiavad autos pihlakaoksakest.

Pühaks puuks on pihlakaid peetud teisteski põhjamaades. Rahvauskumuse kohaselt teeb pihlaka maagiliseks viiskand ehk viie haruga risti moodi märk igal pihlakamarjal. Pihlakail on tegelikult marjade asemel väikesed õunviljad ja see risti kujutis on moodustunud tupplehtede jäänukeist.

Metsa all või rannas kasvav pihlakas tundub väikese armsa puuna. Põliste tammede, pärnade ja mändide kõrval see ongi väike, aga sobivas kohas ja mullas võib ka harilik pihlakas sirguda isegi 10-15 meetri kõrguseks ja 5-8 m laiuseks. Maailmas on üle 100 pihlakaliigi. Pihlakad ristuvad kergesti ja seepärast ei ole aiahuvilisel alati kerge nende täpseid esivanemaid määrata või meeleski pidada.

Puukoolide ja suuremate istikumüügikohtade valikus on rohkem kui 50 nimetust pihlakaid. Dekoratiivpihlakaid on nende seas rohkem, kuid on ka mitmeid sorte, mille viljad on suuremad, mahedamad ja maitsvamad kui harilikul pihlakal. Pihlaka leiab igaks otstarbeks: on soliste ja ilusaid alleepuid, kõrgeid ja madalaid, kitsa, sammasja või hoopis ümara võraga puid ja ilusa sügisvärvusega edvistavaid põõsaid.

Kui soovite punaste efektsete marjadega leinapuud, mille oksad ulatuvad murule, ostke tüvele poogitud harilik pihlakas 'Pendula'. Sordist 'Asplenifolia' kasvab kõrge 3-4 m laiuse püramiidja võraga puu. Sort 'Fastigiata' sobib hästi väikesesse aeda, sest selle võra on väga kitsas, 0,8-1 m või natuke rohkem. Kitsa võraga on ka püstiste okstega lepalehine pihlakas 'Red Bird'. Sel pihlakal pole sulgjaid liitlehti, terved ja lepalehtede moodi lehed värvuvad sügisel oranžiks ja punaseks, viljad on roosakaspunased.

Kui ruumi on vähe, tasub valida kaunis sort 'Autumn Spire' (sün 'Flanrock'), mis kasvab umbes 3 m kõrguseks ja 1-1,5 m laiuseks, puukese lehed värvuvad sügisel tume- või lillakaspunaseks ja nende vahelt säravad siis vastu kollakasoranžid viljad, mis kahjuks on väga mõrud. Sordi 'Chinese Lace' kitsaste ja väga sügavate sisselõigetega lehtede sügisvärvus on purpurpunane. Sahhalini pihlakal (S. commicta) on aga Eestis veel üsna uus keraja võraga sort 'Dodong Globosa', mis on eriti kena kõrgele poogitult ja näiteks alleepuuna.

Kollased, roosad ja valged

Paljud pihlakad üllatavad viljade ootamatu värvusega. Kollaste viljadega on näiteks sordid 'Xanthocarpa', 'Sunshine', 'Brigitta' ja Arnoldi pihlakas (S. × arnoldiana) 'Golden Wonder', lausa erekollaseks värvub 'Joseph Rock'. Aprikoosikarva on 'Schouten' ja 'Apricot Queen'. 'Red Robini' ja umbes 4 m kõrguseks kasvava sordi 'Pink Veil' viljad on roosad.

Liikidest on valgete viljadega ümara võraga ja üsna madal (2-5 m) Koehne pihlaks (S. koehneana), kašmiiri pihlakas (S. cashmiriana) ja neist mitu meetrit kõrgemaks kasvada võiv Pratti pihlakas (S. prattii). Valge värv pole lindude jaoks ahvatelev - ka hübriidsortidel 'White Swan' ja 'White Magic' püsivad valged viljad sügisel kaua. Põnevalt vahetab oma viljavärvi 2-4 m kõrguseks põõsaks kasvav Vilmorini pihlakas (S. vilmorinii): esmalt tõmbuvad need roosakaspunaseks, siis lähevad aga heledamaks ja võib tunduda, nagu oleks valgele põhjale roosat peale tõmmatud. Eesti mandriosas võib see tore pihlakas kahjuks olla külmaõrn.

Lihtlehiste pihlakate rühma kuuluva valge pihlaka (S. aria) viljad on oranžikad, nime on puu saanud altpoolt valkjate ja viljate lehtede järgi.

Pihlakaid võib kasvatada ka viljapuuna, sest on aretatud tavalisest suuremate viljadega (kaal 1 g ja rohkemgi) saagikaid sorte (täiskandeeas puult võib saada 60-80 ja isegi 100 kg vilju), mille maitse ei ole hoopiski nii kibekas-parkiv kui harilikul pihlakal. Söödavate viljadega kultuurpihlakad olid meil üsna moekad mõnikümmend aastat tagasi, neid on uurinud ja katsetanud Polli teadur Robert Piir. Kui teie tuttavate aias kasvab selliseid sorte, siis maitske kindlasti - ehk leiate endalegi midagi suupärast. Hariliku pihlaka söödavad teisendid ehk sordid on nt 'Rosina', 'Konzentra', 'Moravica', 'Rossica', 'Kubovaja', 'Krasnaja', 'Sahharnaja' jt. Mitmed hübriidsordid on sündinud hariliku pihlaka ristamisel aroonia, viirpuu, õunapuu ja pirnipuuga.

Enamikul meil levinud maitsvatel sortidel on aretuskohale vihjavalt vene nimi. Söödavate pihlakate aretusega tegeles innukalt juba Ivan Mitšurin. Tema esimene pihlakasort 'Likernaja' (1905) on sündinud hariliku pihlaka ristamisel musta arooniaga. Suurte tumepunaste viljadega 'Granatnaja' teiseks vanemaks on verev viirpuu, sordi 'Dessertnaja' saamiseks ristati 'Likernajat' astelpihlakaga. 'Titani' esivanemate seas on pihlakasort 'Burka' ning mitu õunapuu sorti ja liiki, keerukas liikidevaheline hübriid on ka 'Alaja Krupnaja'.

Hariliku pihlaka mõrkjaid vilju jätkub tänavu nii lindudele kui ka inimestele ja külluslikku saaki tuleks kasutada oma tervise turgutuseks. Pihlakates sisaldub palju kasulikku: näiteks C-, A-, B-, E- ja P-vitamiinide gruppi kuuluvaid ühendeid, õun-, viin-, sidrun- ja sorbiinhapet. Pihlakal on antibakteriaalne toime. Sorbiinhape hävitab pärmi- ja hallitusseeni ning pidurdab nende kasvu, toiduainetööstuses on sorbiin hinnatud konservant, sest ei mõjuta teiste toiduainete lõhna ega maitset. Sorbiinhape toimib ka kui sapiajati, see vähendab vere kolesteroolisisaldust, hoiab ära gaaside tekke sooltes ja mõjub kerge lahtistina. Sorbitooli saab kasutada suhkruasendajana. Pihlaka viljad on head raua- ja mangaaniallikad, neis sisalduvad pektiinid aitavad aga kahjulikke aineid kehast välja viia. Karotinoide on pihlakas rohkem kui porgandis. Rahvameditsiinis on pihlakaõisi ja -vilju kasutatud maksa-, seede-, neeru- ja kuseteedehaiguste ja reuma korral ning köha ja verejooksude leevendamiseks.

Paljudele keskealistele teevad muret järjest ümaramaks paisuv keskkoht ja rasvunud maks. Kaks korda päevas tuleks praegu ära süüa vähemalt 10 pihlakavilja, sest need puhastavad maksa, vähendavad gaase, leevendavad podagrat jpm tõbesid. Maksale teeb head ka pihlakatee. 1 kl vee kohta võtke 1 sl kuivatatud marju, keetke mõni minut ja jooge paar korda päevas enne sööki poole klaasi kaupa.

Kui mahub, pange väärtuslikke pihlakaid sügavkülma, miinuskraadid teevad nende maitse mahedamaks. Vanasti leotati kibedaid pihlakaid külmas allikavees. Häid retsepte pihlaka hoidistamiseks ja kasutamiseks toitudes-jookides leiate Robert Piiri ja Toivo Niibergi raamatust "Pihlakas aias ja köögis". Sealt on ka soovitus, et pihlakate maitse saate mahedamaks, kui keedate neid mõned minutid 2-3protsendises keedusoola lahuses, jahutate siis ruttu maha ja leotate neid veel umbes pool ööpäeva külmas vees.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nõidusliku väega harilik pihlakas (Sorbus aucuparia) võiks kasvada igas koduaias. See kasulik puu on kena igal aastaajal, eriti aga muidugi kevadel õitsedes ja sügisel hästi tervislikke vilju kandes. Väga kaunis on pihlakas väravapuuna või hoopis alleena, mis juhib maanteelt kodutalu juurde. Hea on uskuda, et pihlakas hoiab eemal kurjad jõud, kaitseb välgu, tulekahju ja muude õnnetuste eest.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pihlakas on üks eriline taim. Teda tunnustab teadusmeditsiin ja soovitab rahvameditsiin, ometi kasutatakse teda suhteliselt harva. Juba vanarahvas ütles, et pihlakas on kodukaitsja. Üsna ammusest ajast on tänu rahvausundile teada, et pihlapuu toob õnne majja, on pühapuu, mistõttu ei tohi teda koduaiast hävitada.

Pihlakas peletas pahad vaimud majast eemale ning istutati alati maja lähedusse, et välk sisse ei lööks. Pihlaka küljest pärit vitsad pidid aitama lapsi sõnakuulelikuks. See kehtis küll ainult poisslaste puhul, sest tüdrukud võisid jääda pärast seda vanatüdrukuteks.

Tegelikult ei ole pihlakas meie vanarahvale üldse nii tuntud nagu arvata võiks. Eestis hakkas ta levima alles XX sajandi lõpuaastatel. Dekoratiivpuuna küll varem, kuid ikkagi piiratult.

Pihlakat on hea kasvatada piirkondades, kus teised marjad külma tõttu ei taha hästi kasvada. Seetõttu ongi enamus pihlakasorte pärit Venemaalt. Pihlakas on põhjamaa suur kingitus, sest ta on siin kõige külmakindlam vitamiinirikaste viljadega puu. Rahvameditsiinis kasutatakse tema õisi ja marju (värskelt, kuivatatult, külmutatult), vähem lehti.

Enne marjade kuivatamist oleks marju soovitav hoida õues külma käes 1 ööpäev ja kuivatada seejärel 40-60 oC juures praeahjus või kuivatis. Kuivatamisel on kõige parem kasutada loomuliku protsessiga toidukuivateid nagu näiteks Itaalia TRE Spade toidukuivatid. Sellised kuivatid ei riku marjade toiteväärtust ning vitamiine säilib rohkem kui dehüdraatorites kuivatades. Pihlaka marjad säilitavad oma raviomadused 2 aastat.

Pihlakaid on üle saja liigi. Pihlakad levivad eelkõige põhjapoolkeral ning on suure kohanemisvõimega. Kõige levinum on harilik pihlakas, mis kasvab enamasti kuni 15m kõrguseks. Mida teatakse vähem on see, et pihlakas kuulub samasse perekonda õunapuu, pirnipuu ja arooniaga.

Pihlakas tarbepuuna pole eriti laialdast kasutust leidnud, sest pikemat ja oksavaba pihlakapakku on väga raske hankida. Pihlaka puit koosneb lüli- ja maltspuidust, kusjuures mõlemad on punakad või pruunikad, seega küllaltki dekoratiivne. Seega kasutatakse pihlakapuitu väiksemate pisiesemete valmistamiseks.

Paljude pihlakaliikide viljad on söödavad, kuid neil esineb ka palju puudusi. Näiteks kannab pihlakas marju perioodiliselt, viljadel on kibe maitse ning need on väikesed.

Just viljade kibe maitse on see, miks pihlakamarjad on leidnud vähe kasutamist. Viljade maitse paraneb küll pärast öökülmi, kuid meie merelises kliimas saabuvad öökülmad hilja ning rändlinnud võivad selleks ajaks põõsaga juba „puhta töö" teha.

Siiski on pihlakamarjad väga kasulikud. Neid tasub korjata täisküpsusel, esimeste külmade saabumisel, sest marja maitse muutub külmade tulekul magusamaks, vähem mõrkjaks ja mahlasemaks. Marjades toimuvad külma mõjul biokeemilised muutused, toimub hüdrolüüs glükoosiks ja fruktoosiks. Marjades on tärklist, mis samuti muutub suhkruks. Külm muudab isegi pektiinaineid. Lahustuva pektiinaine kogus suureneb ja mittelahustuv langeb. Õunhappe ja parkainete osakaal väheneb. Vanasti korjati marju metsast ja hoiti heinaküünis heinte sees, pööningul või aidas. Tänapäeval on kodudes külmikud ja marjadega toimetamine lihtsam. Soovitav on korjata näiteks terved kobarad koos sinna kuuluvate lehtedega ja asetada need ööpäevaks sügavkülma, et sellest valmistada mahla, siirupit või kompotti või jättagi sügavkülma toorena kasutamiseks talve jooksul.

Pihlakad sisaldavad rikkalikult pektiinühendeid, mis suhkrutega ühinedes moodustavad seedekulgla limaskestadele kaitsekihi, seovad ja viivad kehast välja mürgiseid ühendeid. Kuid pihlaka viljades on ka amügdaliini - ainet, mis suurendab organismi vastupanuvõimet radioaktiivsele (ka röntgen-) kiirgusele, kaitstes hingamisensüüme kiire lagunemise eest. Nõnda korrastub kahjustatud ainevahetus.

Meditsiin soovitab pihlakaõite ja kuivatatud pihlakaviljade teed maksa-, neeru-, seedetrakti haiguste leevendamiseks ning verejooksude ja köha leevendamiseks. Teaduslike uuringutega on tõestatud, et pihlakaviljade tee alandab lipiidide kogunemist maksas ja kolesteroolisisaldust veres ning omab antibakteriaalset toimet.

Kuna pihlakavilju söövad inimesed harva, siis eeskätt sobivad nad mahla valmistamiseks. Mahla võib valmistada nii värsketest, kui külmutatud marjadest. Viljad pressitakse koos kobaratega. Eriti hästi sobib pihlakamahl õunamahlaga (1 osa pihlakat ja 4 osa õuna).

Kuivataud pihlakaid võib segada erinevate salatite vms hulka, kultuurpihlakatest sobib valmistada moosi. Näiteks sordid „Vene pihlakas" ja „Gratnaja". Moosi maitse meenutab küllaltki palju hoopis pohlamoosi.

Kindlasti tasub pihlakaid kasutada toitude koostisosana, sest tegu on väga kasuliku ja tervisliku marjaga. Natukene kibedat maitset annab pehmendada või hea maitsestamisega hoopis kaotada.

Lõpetuseks üks mõnus magustoit, mida tasub kindlasti järgi proovida:
Pihlakamarja-kohupiimavaht
Võta 0,75 liitrit sügavkülmutatud pihlakaid. Keeda marju 15 minutit ning purusta mikseriga, lisades 100-150g suhkrut. Vahusta 250 g vahukoort 100g suhkruga, lisa vaniljemaitselist kohupiimapastat ning sega. Oota, kuni pihlakapüree on jahtunud, lisa see kohupiimasegule ning mikserda veelkord kergelt.

Mõnus ja kerge magustoit ongi valmis! 🙂

Loe veel: Ingveri kasvatamine kodus, Ravimtaimede korjamine ja kuivatamine, Teadlik ja tervislik toitumine, Seente kuivatamine, Milliseid ravimtaimi korjata ja kuivatada suvel?, Mida kasvuhoones kasvatada?

# data[].attributes.attachment_link.title
Pihlakas ravimtaimena - sügisene vitamiinipomm - Rodoaed

# data[].attributes.attachment_link.description
Pihlakas on üks eriline taim. Teda tunnustab teadusmeditsiin ja soovitab rahvameditsiin, ometi kasutatakse teda suhteliselt harva. Juba vanarahvas ütles, et pihlakas on kodukaitsja. Üsna ammusest ajast on tänu rahvausundile teada, et pihlapuu toob õnne majja, on pühapuu, mistõttu ei tohi teda koduaiast hävitada.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pihlakas (Sorbus) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv puude perekond, mis kasvab kogu Euroopas ja Aasias ning Põhja-Ameerikas. Nad ei ole väga kõrged puud, kuid võivad siiski kasvada isegi 15 m kõrguseks. Osa liike ei annagi puu mõõtu välja, vaid on hoopis põõsad.

Maailmas leidub üle saja pihlakaliigi. Täpset liikide arvu on raske kindlaks teha, kuna pihlakas hübridiseerub väga kergesti. Peale selle on pihlakatel palju alamliike.

Pihlakas pole tarbepuuna laialdast kasutust leidnud, sest oksavaba pihlakapakku on väga raske hankida. Pihlaka puit koosneb lüli- ja maltspuidust, kusjuures mõlemad on punakad või pruunikad, seega küllaltki dekoratiivne. Küll aga kasutatakse pihlakapuitu väiksemate esemete valmistamiseks.

Vanasti usuti, et maja ümber istutatud pihlapuud võisid tõrjuda nõidust või lihtsalt naabrite pahasoovlikkust. Küllap samal põhjusel soovitavad tänapäeva "nõiad" kaasas kanda pihlaoksakest ning sageli tehakse tema puidust amulette. Usuti, et maja ümber istutatud pihlakad kaitsevad maja isegi piksetabamuse eest. Pihlakas peletas pahad vaimud majast eemale ning tema küljest võetud vitsad pidid aitama lapsi sõnakuulelikuks.

Isegi pihlapuu all istumine toovat tervist, seetõttu paigutatakse nüüdki veel aiakujunduses ja linnaparkides istekohti just nimelt selle puu lähedusse või okste varju.

Pihlaka vili on kerajas väikeste seemnetega õun, aga kuna ta on väga pisike, siis rahvasuus kutsutakse teda marjaks.

Noorelt on see rohekas, küpsedes muutub algul oranžiks ja siis erepunaseks. Õun on väga hapu, terava kirbe maitsega. Pihlaka viljad on põhjamaal tihti olnud korralikuks vitamiiniallikaks.

Pihlakat on hea kasvatada piirkondades, kus teised marjad külma tõttu hästi kasvada ei taha. Vist seetõttu ongi enamik pihlakasorte pärit Venemaalt.
Pihlakamarjade kasulikkus
Pihlaka värsked viljad on kibeda maitsega, aga esimesed öökülmad parandavad maitset ja kibedus kaob.

Pihlakast on aretatud sort, mis sisaldab suhkrut kuni 9% ja on magus juba enne öökülmi. Krimmis kasvab pihlakaliik, mille viljad sisaldavad 14% suhkrut. Need viljad on suured, kuni 3,5 cm läbimõõduga, kaaluvad kuni 20 g, on ilusad ja maitsvad. Seda liiki ei saa aga kahjuks Eestis kasvatada, sest ta ei talu meie talvesid.

Toitumisspetsialist Aive Luigela on rõhutanud, et pihlakamarjad on suure vitamiinisisaldusega. C-vitamiini hulk sõltub aastast ja kasvukohast ning seda võib 100 g marjades olla lausa 40-220 mg. Veel rohkem C-vitamiini leidub vaid kibuvitsa- ja mustasõstramarjades.

Pihlakamarjad on rikkad ka teistest vitamiinidest, nagu D-, K-, E-, B-grupp. Mineraalainetest leidub nendes rohkesti rauda, magneesiu- mi, kaaliumi, kaltsiumi, fosforit, räni, väävlit, mangaani.

Karotenoidide hulgalt suudab pihlakamarjadega võistelda vaid porgand. Nad sisaldavad veel flavonoide, sahharoosi, glükoosi, park- aineid, pektiine, eeterlikke õlisid, kiudaineid, orgaanilisi happeid. Marjade väärtus on suur, päevas piisab vaid 10-15 suhupistmisest, et anda organismile vajalikud vitamiinid, kirjutab Aive Luigela.

Vanal ajal oodati marjade korjamisega esimeste miinuskraadide saabumiseni, tänapäeval saame nad aga pista sügavkülma. Sinna võivad pihlamarjad jäädagi talve ootama, hoidiste tegemiseks saab nad paari päeva pärast külmast välja võtta.

Hea on teada, et pihlaka toiteväärtus külmutamisel ei vähene, nii nagu kibuvitsal.

Virk aednik korjab pihlakamarjad ära nende valmimisel ja pistab paariks päevaks sügavkülma. Mugav aednik aga ootab pisut ja laseb loodusel külmutamise töö enda eest teha.

Pihlaka vilju võib süüa toorelt või teha moosi, kisselli, marmelaadi ja želeed. Neist saab teed ja pihlamarju ka marineeritakse. Kuivatatud marjadest valmistatud pulbrit pannakse pirukatesse. Hästi passivad pihlaka viljad mõne teise, näiteks õunamoosi hulka särtsu andma.

Rahvameditsiinis kasutatakse pihlakamarju skorbuudi ja verejooksu vastu, diureetikumina, higistama ajava vahendina ja lahtistina. Pihlakad sisaldavad rikkalikult pektiinühendeid, mis suhkrutega ühinedes kaitsevad seedekulgla limaskesta, seovad ja viivad kehast välja mürgid.

Kuna pihlakamarjad sisaldavad parasorbiinhapet, pole soovitatav neid korraga toorelt palju süüa. Ettevaatlik peab olema mao ülihappesuse korral - siis võiks marju tarbida väikestes kogusetes ja pigem kuumtöödeldult.
Allikas: www.rodoaed.ee, www.terviseleht.ee

# data[].attributes.attachment_link.description
Pihlakas (Sorbus) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv puude perekond, mis kasvab kogu Euroopas ja Aasias ning Põhja-Ameerikas. Nad ei ole väga kõrged puud, kuid võivad siiski kasvada isegi 15 m kõrguseks. Osa liike ei annagi puu mõõtu välja, vaid on hoopis põõsad. Maailmas leidub üle saja pihlakaliigi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Keskmise kõrgusega ümara võraga puu. Lehed tumerohelised, alt hallikad, noorelt karvased. Õied valged, suurtes tihedates kobarates. Õitseb mais. Sügisel oranzikaspunased viljad, mis püsivad kaua puul. Mulla suhtes vähenõudlik, kasvab nii päiksepaistel kui poolvarjus. Kasutatakse üksikult, alleepuuna, peamiselt dekoratiivsete viljade pärast.

Kõrgus

# data[].attributes.attachment_link.description
Keskmise kõrgusega ümara võraga puu. Lehed tumerohelised, alt hallikad, noorelt karvased. Õied valged, suurtes tihedates kobarates. Õitseb mais. Sügisel oranzikaspunased viljad, mis püsivad kaua puul. Mulla suhtes vähenõudlik, kasvab nii päiksepaistel kui poolvarjus. Kasutatakse üksikult, alleepuuna, peamiselt dekoratiivsete viljade pärast. Kõrgus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pihlakas on üks isevärki ravimtaim. Teda tunnustab teadusmeditsiin (pihlaka leiame igast ravimtaimi käsitlevast teatmikust) ja soovitab rahvameditsiin, ometi kohtame teda tavaravis harva, hoopis harvemini kui näiteks kõhuhädade puhul mustikat, reuma korral pohla või podagra vastu maasikat. Ent pihlakas kerkib esile siis, kui on tegemist erilise või koguni kriisiolukorraga. Pärast Tðernobõli katastroofi 1986. aasta kevadel helistasid nõukogude meditsiinikindralid taimraviga tegelejaile kõikides liiduvabariikides ning pärisid, millised ravimtaimed võiksid aidata kiiritusohvreid. Kui seda küsiti ka minult, meenus esimesena pihlakas.

Pihlamarjad sisaldavad rikkalikult pektiinühendeid, mis suhkrutega ühinedes moodustavad seedekulgla limaskestadele kaitsekihi, seovad ja viivad kehast välja mürgiseid ühendeid. Kuid pihlaka viljades on ka amügdaliini - ainet, mis suurendab organismi vastupanuvõimet radioaktiivsele

(ka röntgen-) kiirgusele, kaitstes hingamisensüüme kiire lagunemise eest. Nõnda korrastub kahjustatud ainevahetus.

Kui hea tuttav kord küsis, milliseid puid võiks istutada maakodu kaitseks pikse eest, siis meenus esimesena taas pihlakas. Vanasti toodi ikka metsast pihlapuu ning istutati kodukaitseks õue või väravasse... Aastaid hiljem, kui olin jõudnud oma soovituse juba unustada, rääkis seesama inimene, et ta toonudki puukoolist mitu poolemeetrist pihlahakatist ja paigutanud maja otstesse. Paaril esimesel aastal proovinud pikne ühe pihlaka tugevust: löönud 5-10 meetri kaugusele maasse, mispeale ehmatatud puu hakanud kärmemini kasvama ning on nüüd teistel üle pea. Pikne polevat enam tülitanud.

Linnupüüdja

Metsas kasvab pihlakas meil tavaliselt aluspuuna. Valguslembesena seab ta end ikka rohkem metsa serva. Soodsates tingimustes sirgub kuni 10 meetri kõrguseks ning võib elada 150 aastani.

Heal pihlaka-aastal nagu tänavu võib suur puu anda kuni 60 kg õunvilju. See on meeltmööda rästastele, tihastele, siidisabadele, tetredele ja paljudele teistele meil talvitujatele. Sageli rapsivad linnud puult vilju maha, kust teised metsaelanikud - siilid, närilised jt. - neid oma talveladudesse tassivad. Pärast esimesi öökülmi käivad maiustamas ka põdrad, metskitsed ning karud.

Oma väärt viljadega meelitavad pihlakad kõikjal linde ligi, nii et Karl Linnél ei olnud raskusi sellele puule ladinakeelse liiginimetuse andmisega: aucuparia tähendab linnupüüdjat. Vahemere maades on aga ammustest aegadest rändlinde pihlamarjadega võrkudesse peibutatud.

Külmanäpistatud viljad muutuvad märksa suhkrurikkamaks ning ka nende kibe-mõrkjas maitse taandub. Siis on aeg meilgi pihlakale minna. Enese ja sõprade kogemustest tean, et pihlakakeedis, -siirup, -kompott, -marmelaad ja -liköör on proovimist väärt.

Raviained, mikroelemendid, vitamiinid...

Raviks tarvitatakse küll põhiliselt pihlaka vilju, kuid ka õisi, pungi, koort, lehti. Pihlakas õitseb mais või juuni algul, siis on õiekobarate ja ka lehtede kogumise aeg. Vilju on õigem varuda pärast öökülmi. Enne kuivatamist soovitatakse puhastatud marju hoida ööpäev jahedas. Kuivatatakse kas päikese käes või kuivatis (60-70 kraadi juures).

Juba nimetatud amügdaliini ja pektiini kõrval sisaldavad pihlakamarjad veel mitmeid raviaineid: flavonoide, parkaineid, fenoolkarboolhappeid, antotsüaane, katehhiine, eeterlikke õlisid, fosfolipiide. Lisaks veel erinevaid suhkruid, õun- sidrun- ja viinhapet, mikroelemente ja vitamiine (C, P, B1, E, A-provitamiin karotiini), mis teevad põhjamaade külmakindlast pihlakast väga väärtuslike viljadega puu.

Parkained, pektiin ja amügdaliin pidurdavad süsivesikute käärimist seedekulglas, sidudes sooltes tekkivaid mürgiseid aineid ja taastades normaalse mikrofloora. Üks lihtne retsept:

* Võetakse 2 supilusikatäit peenestatud marju, valatakse peale 1,5 klaasi keeva vett ja jäetakse seisma. Tõmmist juuakse hommikul ja õhtul enne sööki pool klaasi korraga. Soovitav pruukida vähemalt kaks nädalat järjest.

Et pihlakas suurendab maonäärmete aktiivsust, siis soovitatakse teda mao alahappesuse korral. Sorbiinhape toimib sapiajatina, nii et kui kõhukinnisust põhjustavad sapiteede haigused või vähene sapieritus, siis võib abi loota pihlakaist.

Pihlakamarju (-mahla) on soovitatud ka kõrgenenud vererõhu ja veresoonte lupjumise puhul, ravikuur aitab vähendada vere kolesteroolisisaldust.

Rahvameditsiin

soovitab pihlamarja- või -õite teed hingamisteede ägedate põletike korral, samuti reumavalude ägenemisel.

*Teeks võetakse supilusikatäis õisi või peenestatud vilju klaasi vee kohta, keedetakse õrnal tulel 5 minutit, lastakse seejärel seista 10 minutit ja juuakse kuumalt.

Elias Lönnrot on soovitanud süüa pihlakamarju (kahe kuu vältel kaks korda päevas 10 marja enne sööki) sapi- ja neerukivitõve puhul, samuti veretugevdajana ja organismi kogunenud vedeliku eemaldajana.

Seedeelundite haiguste puhul süüakse pihlakavilju värskelt, supilusikatäis korraga koos meega enne sööki. Kuid ettevaatust! Ülihappesusest tingitud haavandtõbede korral peaks pihlamarjadest hoiduma.

Viimasel ajal on eriti tüütuks kujunenud igasugused seenhaigused. Siin võib aidata värsketest pihlakalehtedest kompress (jäetakse peale kogu ööks). Seda tuleb korrata mitme nädala jooksul. Soori puhul juuakse mahla ja süüakse vilju.

Tarbeesemeist amuletini

Kui idanaabrid on valmistanud pihlakapuidust nii toidunõusid, mööblit kui ka muusikariistu, siis meil on piirdutud enamasti vaid kirvevarte, rehapulkade ja vankritelgedega. Tartumaa vanarahva uskumuse kohaselt ei tohigi pihlakast tarbeesemeid valmistada: see toovat õnnetust. Ja veel: kui mees läheb valel ajal (siis, kui puu on lehtes!) sae või kirvega pihlapuu kallale, ei pääsevat ta karistusest - haigusest, millest on raske lahti saada. Küll aga on pihlapuust valmistatud amulette ja kaitsvaid keesid, palutud teda appi salasoovide täitumiseks, loodetud tema abil tõrjuda kurje jõude ning kaetamist. Eestlased on ikka pidanud pihlakat pühaks puuks.

Mõned nopped rahvatarkusest, millel praktiline maik man:

* Kui pihlakas kannab sügisel palju marju, saab palju tüdrukuid mehele ja aasta kujuneb perele viljarikkaks.

* Kui sul on käes pihelgane kepp, siis ei hammusta sind uss ega ründa hunt.

* Kui kalur võtab merele kaasa pihlaoksa, siis kaitseb see teda tormis.

Tänapäeval võib ka mõne luksusauto esi- või tagaklaasi juures näha pihlakaoksakest - ju siis usuvad selle maailma vägevadki pihlaka kaitsevõimesse...

Foto: Ago Ruus

# data[].attributes.attachment_link.description
Pihlakas on üks isevärki ravimtaim. Teda tunnustab teadusmeditsiin (pihlaka leiame igast ravimtaimi käsitlevast teatmikust) ja soovitab rahvameditsiin, ometi kohtame teda tavaravis harva, hoopis harvemini kui näiteks kõhuhädade puhul mustikat, reuma korral pohla või podagra vastu maasikat. Ent pihlakas kerkib esile siis, kui on tegemist erilise või koguni kriisiolukorraga. Pärast Tðernobõli katastroofi 1986.