# data[].attributes.headline
באזור הזה תו

# data[].attributes.body
באזור הזה תוכלו לשמור את כל המידע שאתם אוספים על הפריט שלכם. הנה כמה דוגמאות:

קישור לערך בויקיפדיה

פריטים דומים

קישורים למאמרים/ אתרים רלוונטיים

# data[].attributes.headline
סמנו את השאל

# data[].attributes.body
סמנו את השאלות הפתוחות בצבע כחול  וגררו אותם לעמודה הזאת

# data[].attributes.headline
העלו תמונה ש

# data[].attributes.body
העלו תמונה של פריט המקור שלכם

# data[].attributes.body
1. שואלים כמה שיותר שאלות

2. לא עוצרים לדון/ לענות על שאלות
3. כותבים כל שאלה בדיוק באופן שנאמרה
4. הופכים כל אמירה לשאלה

# data[].attributes.headline
בחרו את 3 הש

# data[].attributes.body
בחרו את 3 השאלות הכי מעמיקות ששאלתם ואותן תעבדו לשאלת חקר.

# data[].attributes.headline
סמנו את השאל

# data[].attributes.body
סמנו את השאלות הפתוחות בצבע צהוב וגררו אותם לעמודה הזאת

# data[].attributes.headline
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה? איפה הם היום? מה הם הספיקו לעשות בחייהם? האם הצליחו להשיג את מטרותיהם? האם הם קשורים להיסטוריית העם היהודי ואם כן מה הייתה תורמתם להיסטוריה?

# data[].attributes.subject
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה? איפה הם היום? מה הם הספיקו לעשות בחייהם? האם הצליחו להשיג את מטרותיהם? האם הם קשורים להיסטוריית העם היהודי ואם כן מה הייתה תורמתם להיסטוריה?

# data[].attributes.headline
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה?

# data[].attributes.subject
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה?

# data[].attributes.headline
באיזה שנה צולמה הכרזה?

# data[].attributes.subject
באיזה שנה צולמה הכרזה?

# data[].attributes.headline
מי כתב את הכרזה?

# data[].attributes.subject
מי כתב את הכרזה?

# data[].attributes.headline
האם האספה הפומבית השיגה את מטרותיה?

# data[].attributes.subject
האם האספה הפומבית השיגה את מטרותיה?

# data[].attributes.headline
איפה הוצבה הכרזה?

# data[].attributes.subject
איפה הוצבה הכרזה?

# data[].attributes.headline
למה היה צורך באספה?

# data[].attributes.subject
למה היה צורך באספה?

# data[].attributes.headline
כמה אנשים הגיעו לאספה?

# data[].attributes.subject
כמה אנשים הגיעו לאספה?

# data[].attributes.headline
באיזה שנה צולמה הכרזה?

# data[].attributes.subject
באיזה שנה צולמה הכרזה?

# data[].attributes.headline
מי כתב את הכרזה?

# data[].attributes.subject
מי כתב את הכרזה?

# data[].attributes.headline
האם האספה הפומבית השיגה את מטרותיה?

# data[].attributes.subject
האם האספה הפומבית השיגה את מטרותיה?

# data[].attributes.headline
איפה הוצבה הכרזה?

# data[].attributes.subject
איפה הוצבה הכרזה?

# data[].attributes.headline
איזו שפה הייתה הכי שכיחה בזמן האספה?

# data[].attributes.subject
איזו שפה הייתה הכי שכיחה בזמן האספה?

# data[].attributes.headline
למה היה צורך באספה?

# data[].attributes.subject
למה היה צורך באספה?

# data[].attributes.headline
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה?

# data[].attributes.subject
מי הם הנואמים שמוזכרים למטה ומה היה תפקידם באותה התקופה?

# data[].attributes.headline
למה דווקא השפה העברית נבחרה להיות שפת הלמוד  בבתי הספר העבריים?

# data[].attributes.subject
למה דווקא השפה העברית נבחרה להיות שפת הלמוד  בבתי הספר העבריים?

# data[].attributes.headline
למה הכרזה נראית כמו שהיא נראית? למה בחרו דווקא בעיצוב זה כשהכינו אותה?

# data[].attributes.subject
למה הכרזה נראית כמו שהיא נראית? למה בחרו דווקא בעיצוב זה כשהכינו אותה?

# data[].attributes.headline
כמה אנשים הגיעו לאספה?

# data[].attributes.subject
כמה אנשים הגיעו לאספה?

# data[].attributes.headline
למה היה לאנשים כל כך חשוב שהעברית תהיה השפה שבה לומדים?

# data[].attributes.subject
למה היה לאנשים כל כך חשוב שהעברית תהיה השפה שבה לומדים?

# data[].attributes.headline
מי כתב את הכרזה, למה כתב אותה בדרך שבה הוא כתב, מי צילם אותה, הציב אות במקום בו היא הוצבה, איפה היא הוצבה, איך היא הוצבה, מתי היא הוצבה......?

# data[].attributes.subject
מי כתב את הכרזה, למה כתב אותה בדרך שבה הוא כתב, מי צילם אותה, הציב אות במקום בו היא הוצבה, איפה היא הוצבה, איך היא הוצבה, מתי היא הוצבה......?

# data[].attributes.headline
למה היה לאנשים כל כך חשוב שהעברית תהיה השפה שבה לומדים?

# data[].attributes.subject
למה היה לאנשים כל כך חשוב שהעברית תהיה השפה שבה לומדים?

# data[].attributes.headline
למה הכרזה נראית כמו שהיא נראית? למה בחרו דווקא בעיצוב זה כשהכינו אותה?

# data[].attributes.subject
למה הכרזה נראית כמו שהיא נראית? למה בחרו דווקא בעיצוב זה כשהכינו אותה?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
העיר , הידועה כ"עיר העברית הראשונה", קמה כהגשמת החזון ה ציוני של בנימין זאב הרצל והיא העיר הגדולה בישראל, לאחר ירושלים. לפני הקמתה של השכונה תל אביב הסתפקו יהודי יפו בהקמת שכונות יהודיות שנבנו מחוץ לתוואי החומות של יפו. בשנת 1906 עם עלייתו ל ארץ ישראל של עקיבא אריה ויס חל שנוי בגישה זו. ויס ששאף להגשים את חזונו של הרצל החל בפעולות להקמת עיר עברית. ב-1923 כתוצאה מ"פקודת מועצת עיריית תל אביב" של ממשלת המנדט שהתקבלה שנתיים קודם לכן הצטרפו השכונות היהודיות של יפו למועצת העיר תל אביב שהמשיכה לצמוח לממדים של עיר עד הכרזתה ככזו ב-1934 ול מטרופולין רחב ממדים ולבו של גוש דן לאחר קום מדינת ישראל, עת אוחדה העיר עם יפו. שנת הקמתה הרשמית של השכונה, 1909, מציינת את השנה בה הוגרלו המגרשים ונבנו הבתים הראשונים של מה שלימים תיוודע כעיר העברית העצמאית שנקראה תחילה " אחוזת בית" ובהמשך החליפה שמה לתל אביב. העיר נודעה גם בשמותיה וכינויה מאז " תל אביב הקטנה", " העיר הלבנה", " עיר גנים".

ערך מורחב - אחוזת בית

קבוצה יהודים מיפו החליטה לצאת מהעיר, בשל הרצון לחיות חיים עבריים עצמאיים ולשפר את תנאי המחיה הקשים שהתבטאו בין השאר בצפיפות, לכלוך ובגזרה העות'מאנית שחייבה את היהודים ביפו לעבור דירה מדי שנה (ה"מוחרם"). קבוצת יהודים זו שהתכנסה לראשונה ביולי 1906 התאגדה בשם "אגודת בוני בתים" ששונה מאוחר יותר ל"אחוזת בית". באספה זו הציג עקיבא אריה ויס את תוכניתו לבנין עיר עברית מודרנית שתהווה שער לארץ ישראל עבור יהודי העולם. התוכנית הציגה עיר שתבנה על פי הדגם המערב אירופאי של סוף המאה ה-19. באותו מעמד נבחר ויס לעמוד בראש ועד בן חמישה חברים : דב ברגר, יצחק חיותמן, יחזקאל סוכובלסקי (דנין) ודויד סמילנסקי.

השכונה - גרעין העיר העתידית - מוקמה מחוץ לתוואי החומות של יפו, על קרקעות חוליות של "כרם גיבלי", מצפון למסילת הרכבת, שנרכשו בעזרת הלוואה מ הקרן הקיימת נוסדה בשנת 1909 כשכונת בתים נמוכי קומה מוקפים בגינות, בשם " אחוזת בית". המועד הרשמי לייסוד הוא 11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), היום שבו נערכה הגרלת המגרשים בצדפים לשכונה על ידי עקיבא אריה ויס, יו"ר הוועד ויוזם מה שלימים תוכר כעיר העברית הראשונה. חבר נוסף בקבוצת המייסדים היה מאיר דיזנגוף, ששימש כיו"ר הוועד החל משנת 1911. בשכונה נבנו רחובות מעטים ניצבים זה לזה. הרחוב הראשי בה היה רחוב הרצל, ובקצה הצפוני נבנתה הגימנסיה העברית "הרצליה" (כיום - מקומו של " מגדל שלום מאיר"), שהייתה הגימנסיה העברית הראשונה. בלב השכונה נבנו שדרות רוטשילד, בוואדי שאליו נגרפו החולות לאחר יישור ה דיונות.

תל אביב נכבשה על ידי הצבא הבריטי ב- 17 בנובמבר 1917, וקו החזית התבסס מצפון לה. עם תחילת המנדט חזרו התושבים לעיר, ומשנת 1921 החלה תנופת התפתחותה של תל אביב. באותה שנה התחוללו פרעות תרפ"א וערביי יפו פרעו ביהודי העיר ורצחו 47 איש, בהם גם הסופר יוסף חיים ברנר. בעקבות מאורעות דמים אלה יצאו יהודים רבים מיפו ועברו לתל אביב. אז הוחלט לבטל את התקנות האוסרות פעילות כלכלית בתל אביב שהטיל השלטון העות'מאני. ב-11.5.1921 פורסמה החלטתה ממשלת המנדט על הפרדתה של תל אביב מיפו - "פקודת מועצת עיריית תל אביב", וכעבור שנתיים ב-11.5.1923 יושמה ה"פקודה" בפועל ורוב השכונות היהודיות של יפו זכו למעמד עצמאי של מועצת עיר (Township) - ועד הקהילה תל אביב, ונקבע גבול עירוני בין תל אביב ליפו. בתחומים מסוימים, נותרה תל אביב כפופה לעיריית יפו.

מאז התפתחה העיר בקצב מזורז: מ-3,600 בשנת 1914 ל-34,000 בשנת 1925 ול-120,000 בשנת 1936. עיקר הגידול באוכלוסייה נבע באופן משני בשל הגירת יהודים מיפו אך בעיקר בשל גל העליות לארץ, מ העלייה השלישית ובעיקר העלייה הרביעית ו החמישית ( 1924- 1939), שהתאפיינו בעליה של אוכלוסייה בורגנית, בעלי משפחות ובעלי הון, שהעדיפו את ההתיישבות בעיר על פני התיישבות חקלאית. בתקופה זו כבר התגבש דימויה של תל אביב כעיר בעלת צביון אירופי, ופחות כעיר מזרח תיכונית, דימוי שהעצים את תל אביב כמוקד משיכה לעולים אלה. "ה באוהאוס", בית הספר לעיצוב ולאדריכלות שפעל ב גרמניה בשנים 1919-1933, היה אחד המקדמים והמפיצים החשובים ביותר של הסגנון החדש ואף עיצב במסגרתו תת-סגנון ייחודי. בשנים 1933-1936 חלה בעיר תל אביב תנופת בנייה גדולה בסגנון הבאוהאוס עם בוא גל ההגירה הגדול המכונה העלייה החמישית. בשנת 1925 הוזמן פטריק גדס להכין תוכנית אב להרחבת העיר צפונה, ברוח עקרונות עיר הגנים - תוכנית הידועה כ תוכנית גדס. תוכנית זו בוצעה בשנים 1927 עד 1929 ואושרה סופית בשנת 1932.

ההתפתחות הגדולה של העיר בעקבות קליטת העליות הרביעית והחמישית, שבמהלכן זרמו לעיר עולים רבים, הביאה גם להקמת מוסדות תרבות. בתקופה זו החלה העיר לקבל את הצביון ה בורגני-בלייני שלה. בתל אביב נפתחו ה קולנוע הראשון וכן " קזינו גלי אביב" בית קפה מפואר על שפת המים. שניהם הוקמו ותופעלו בידי מרדכי וייסר ו משה אברבנל. כבר בתקופה זו נודעה העיר במגוון בתי הקפה, בתי הקולנוע והתיאטראות שפעלו בה, וכן באירועי התרבות, דוגמת יום הספר העברי, ה עדלאידע או אירועי עונג שבת. בשנות העשרים החל חוף הים למלא תפקיד מרכזי בתרבות הפנאי ובדימויה של העיר כ עיר חוף.

בשנת 1925 עוצב סמל העיר ובמרכזו מגדלור והכיתוב "אבנך ונבנית" מתוך הפסוק:

עוֹד אֶבְנֵךְ וְנִבְנֵית בְּתוּלַת יִשְׂרָאֵל עוֹד תַּעְדִּי תֻפַּיִךְ וְיָצָאת בִּמְחוֹל מְשַׂחֲקִים

ב- 12 בינואר 1934 הוכרזה תל אביב כעיר ומעמדה שונה ממועצה עירונית (Township) ל עירייה (Municipal corporation). בשנת 1936 הייתה כבר תל אביב לעיר הגדולה בארץ, למרכז המסחר והשיווק של התוצרת החקלאית, למרכז המלאכה והתעשייה הקלה ולמרכז השירותים הציבוריים, הכלכליים והתרבותיים של היישוב היהודי. בעשור זה נערכו בעיר אירועים מרכזיים דוגמת המכביה הראשונה והשנייה והתערוכות הבינלאומיות של יריד המזרח. בשנת 1934 פעלה בפאתי העיר חברת " אחוה", שהייתה חברת התקליטים הראשונה שנוסדה בתל אביב וביישוב כולו, והדפיסה 15 אלבומים שונים בהיקף של כמה מאות תקליטים.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרה התפתחות העיר, ונמל תל אביב הופקע על ידי הצבא הבריטי ושימש לשימושים צבאיים בלבד. ב- 9 בספטמבר 1940, הפציצו מטוסים של חיל האוויר האיטלקי את תל אביב, וגרמו ל-112 הרוגים. כעבור שנה הופצצה העיר פעם נוספת.

בתקופת ההעפלה והמאבק בשלטונות המנדט, בשנות ה-40, מילאה תל אביב תפקיד חשוב: אליה הגיעו ספינות המעפילים, בה נוסדה תעשיית הנשק במחתרת, וממנה פעלו ארגוני המחתרת. מאידך סבלה העיר מהתקלויות עם הבריטים (דוגמת " ליל וינגייט") ומדי פעם הוטל עליה עוצר ממושך, שבמהלכו בוצעו חיפושי נשק וחשודים. עם קום המדינה, הייתה תל אביב העיר היהודית היחידה בארץ שמנתה מעל 100,000 תושבים.

בתקופת המדינה ידעה העיר שינויים רבים בהתפתחותה. מפריחה וגדילה מואצת בשנות ה-50, דרך עזיבת העסקים והסטת מוקד המגורים אל ה פרברים משנות השישים עד לשלהי שנות השמונים, ובשנים האחרונות פריחה מחודשת.

ערך מורחב - תל אביב במלחמת העצמאות

לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם, הפכו גילויי האיבה בין היהודים והערבים ל מלחמת העצמאות. בין הקורבנות הראשונים של המלחמה היה סוחר תל אביבי שנרצח ב רחוב סלמה ביפו, ב- 30 בנובמבר 1947. תל אביב הייתה למרכז השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה, בה התגוררו 230,000 יהודים, ובניגוד לערים אחרות, לא הייתה "מעורבת", ולא עמדה בסכנה של מצור או ניתוק. עם זאת תל אביב הייתה מוקפת מכל עבריה בכפרים ערבים עוינים, ומדרום לה הייתה את יפו, שהיוותה מובלעת של שטח ערבי ברצף השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה. על הדרכים היוצאות מתל אביב שלטו כפרים ערבים כ יאזור ו סלמה, והתחבורה הפכה לשדה קרב. פרט למתקפות מאורגנות על שכונות הספר כ שכונת התקווה שהותקפה בדצמבר 1947 על ידי תושבי הכפר סלמה, סבלו תושבי העיר מ צלפים שהתמקמו בשטחים שולטים כ מסגד חסן בק וגבו עשרות קורבנות.

עד לשנת 1948 שכנו סביב העיר כמה כפרים ערבים. הגדולים שבהם: סומייל (אל-מסעודייה), סלמה ו שייח מוניס. במהלך קרבות מלחמת העצמאות ננטשו הכפרים, וזמן קצר לאחר המלחמה סופחו המבנים והשטח שלהם לתל אביב. כבר במהלך מלחמת העצמאות סופחו לתל אביב השכונות היהודיות שהיו תחת שיפוטה של עיריית יפו, וב- 4 באוקטובר 1949 החליטה ממשלת ישראל לאחד את תל אביב ויפו. באוקטובר 1949 הושלם המהלך והעיר שינתה את שמה ל-"תל אביב-יפו". מרבית תושביה הערבים של יפו נטשו אותה בזמן מלחמת העצמאות. כיום חיים בה 20,000 ערבים ישראלים, רובם צאצאי הערבים שנותרו בעיר למרות המלחמה. בשנותיה הראשונות של המדינה קלטה יפו עולים חדשים רבים, וכיום מרבית תושבי יפו הם יהודים. בתל אביב נמשכה בנייה נרחבת לכל הכיוונים, עד שנוצרה רציפות של שטח בנוי בינה לבין הערים שבסביבתה. נותר לה רק כיוון אחד - צפונה, מעבר ל ירקון. השכונה הראשונה שהוקמה שם, סמוך לכינונה של מדינת ישראל, הייתה רמת אביב. בעקבותיה נבנו עוד ועוד שכונות באזור זה ומצפון וממזרח לו המכונות שכונות עבר הירקון.

בראשית שנות ה-50 הורחבו שטחי העיר לתחום הקרוב לתחומה הנוכחי, לאחר שסופחו שטחים בעיקר במזרח העיר ובצפון שמעבר לירקון. למרות שתוכננו חגורות ירק בין העיר לפרבריה, לקראת סוף העשור נוצר רצף של שטח בנוי בין העיר ופרבריה (שגם התפתחו מאוד בתקופה זו), כך שקשה להבחין בגבולות העיר. בעקבות זאת התחילו להשתמש במושג " גוש דן" לתיאור העיר יחד עם הערים והפרברים שסביבה.

בראשית העשור החל הצבא להתמקם בשטחי המושבה הטמפלרית הנטושה שרונה, שסופחה לעיר, ולקראת אמצע העשור גודר חלקה הצפוני והפך למתחם צבאי סגור, בסיס הקריה. בחלקה הדרומי של המושבה התמקמו רוב משרדי הממשלה.

בדומה לכך, הוכנו תוכניות לפיתוח ולשיקום חופי העיר, שסבלו מהזנחה ומזיהומים, ולהפיכתם שוב למרכזי בילוי נופש ותיירות. כדי לקדם את התוכניות הוקמה החברה העירונית אתרים. עם זאת העבודות בשטח החלו רק בעשור הבא, למעט פינוי שכונת מחלול. פרויקט נוסף שקודם בעשור זה היה פינוי והריסת שכונת מנשייה (החל משנת 1963) לצורך בניית שלוחה חדשה של מע"ר העיר באזור זה.

בשנת 1961 נחנך בית החולים העירוני איכלוב שהחל להיבנות ב-1951 והורחבו שירותי הרווחה. למרות שהעשור אופיין בהצטמצמות האוכלוסייה, העירייה הגדילה את השקעתה בתחום החינוך. בתי ספר וגני ילדים חדשים נבנו, ובשנת 1969 תל אביב הייתה העיר הראשונה שהחלה ליישם את רפורמת חטיבות הביניים (מהלך שהושלם ב-1975). כן נמשכה בעשור זה התפתחותה של אוניברסיטת תל אביב.

בתחום התחבורה, בעשור זה נבנו גשרים חדשים מעל נחל איילון ומעל הירקון. רוב הגשרים היו גשרי ביילי זמניים, אשר לקראת סוף העשור ועד לשנות השמונים הוחלפו לאיטם בגשרי קבע מבטון. הגשרים גרמו לשיפור הנגישות אל העיר, אך גם תרמו ל עומסי התנועה ולבעיות החניה שהופיעו בעשור זה. החל משנת 1964 החלו עבודות העמקת, יישור והסדרת אפיק האיילון לקראת סלילת נתיבי איילון בעשורים הבאים. גם תוכנית להקמת רכבת תחתית החלו לקדם בעשור זה, אולם מהלך זה נקטע בעקבות מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1967 החלו לבנות את התחנה המרכזית החדשה, שנחנכה כעבור 26 שנים. בשנת 1965 במקביל לפתיחת נמל אשדוד, נסגרו נמלי תל אביב ו יפו. נמל יפו המשיך לשמש כנמל דייג.

ב שנות ה-70 נמשכו והתעצמו המגמות שהחלו בעשור הקודם, של צמצום במספר התושבים במקביל לגידול במספר העסקים, הזדקנות התושבים, והתבלות התשתיות. למרות הצמצום באוכלוסיית העיר, מעמדה של העיר כמרכז הכלכלי של ישראל ושל המטרופולין התחזק. המע"ר התרחב לכיוון צפון מזרח - מ שדרות רוטשילד לכיוון רחוב קפלן ו שדרות שאול המלך, והמשיך בתהליך ההתמחות, שעיקרו התמקדות בענפי עסקים ופיננסים לצד צמצום בעסקי המסחר והמלאכה. עסקים רבים התמקמו בדירות מגורים במרכז העיר. כתוצאה מתהליכים אלו הוחרפו עומסי התנועה והמחסור במקומות חניה, במיוחד בשעות היום.

בעשור זה נפתחו לתנועה נתיבי איילון, ולקראת סופו חצו את העיר מצפונה לדרומה, ובכך תרמו גם להגברת הנגישות אל העיר, אך הדבר תרם להחרפת עומסי התנועה ובעיות החניה. גם הוספת חניונים רבים ברחבי העיר לא הועילה לצמצום בעיות אלו. כן מערכת הרכבות המשיכה בדעיכתה, ובשנת 1983 נסגר הקו לנגב וזמן קצר אחר כך בוטל הקו לירושלים (שחודש ובוטל לפרקים בשנות התשעים). בעקבות ביטול הקווים הדרומיים נסגרה תחנת הרכבת תל אביב דרום.

ערך מורחב - ישראל במלחמת המפרץ

ב- 17 בינואר 1991 נפתחה מלחמת המפרץ עם תקיפת כוחות הקואלציה את עיראק לאחר שזו פלשה ל כווית. במהלך המלחמה שיגר צבא עיראק 39 טילי סקאד לעבר ישראל, ורובם כוונו אל תל אביב. העיר ספגה את שש הפגיעות הראשונות, ובשטחים פתוחים בדרומה ובצפונה הוצבו סוללות טילי פטריוט שניסו ליירט את טילי הסקאד. במהלך תקופה זו, עזבו את העיר רבים מתושביה באופן זמני, והשתכנו ביישובים רחוקים מן המרכז. אחרים יצאו את העיר מדי יום כדי לישון מחוץ לה, וגרמו לעומס כבד בכבישים היוצאים ממנה. שגרת היום והכלכלה העירונית נפגעו בתקפת המלחמה באורח קשה. אך סיומה של המלחמה ב פורים גרם להעצמת חגיגות החג, ותקופת המלחמה בעיר זכתה לאזכורים תרבותיים רבים כגון בספר שירת הסירנה ובסרט החברים של יאנה. חגיגות אלו העצימו את חזרתם של התושבים לתל אביב והאוכלוסייה אף גדלה משהייתה קודם לכן.

בשנת 1994 נחנך המשכן לאומנויות הבמה ב שדרות שאול המלך, לאחר שחודשה פעילות האופרה הישראלית. לקראת סוף העשור הוחל בפיתוח נמל תל אביב ו שפך הירקון כמרכזי בילוי ומסחר חדשים. כן הוחל בהרחבת והארכת שטחי הטיילת שלאורך חופי הים דרומה, וחיבורה לנמל יפו, כשלב לקראת בניית טיילת לאורך כל חופי העיר. החל משנת 1999 הוחל בפרויקט של שיקום תשתיות העיר, במיוחד במרכזה. במסגרת פרויקט זה הוסרו מכשולים מהמדרכות, הוחלפו תשתיות תת-קרקעיות והוטמנו קווי חשמל. בלט במיוחד פרויקט חידוש שדרות העיר, ששבו והפכו לאלמנט מרכזי בהוויית העיר. גם חלקה של יפו לא קופח, ובשנת 1999 הוקמה המישלמה ליפו, שהחלה בפיתוח ושיקום יסודי של יפו. כן הוחל בשיקום ושימור מתחמים היסטוריים דוגמת מתחם שרונה, תחנת הרכבת של יפו, ו המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.

בסוף שנות ה-90 נחנך פרויקט מגדלי עזריאלי שהפך במהרה לאחד מסמלי העיר ולסמל לאופייה המשתנה של העיר.

לצד המשך התחדשות מרכז העיר, הוקמו בעיר מתחמים בהם נבנו מגדלי משרדים ומגורים, דבר אשר גרם לשינוי קו הרקיע של העיר. לעיתים הוקמו מגדלים מחוץ לאותם מתחמים. בניית המגדלים נתנה מענה ליציאת העסקים מהעיר ליישובים הסמוכים, אך מנגד גרמה לעיתים להגברת עומסי התנועה, לפגיעה במרקם העיר ולתופעות מיקרו אקלימיות דוגמת הצללה ומנהרות רוח. נטען גם כי לבניית המגדלים, במיוחד מגדלי המגורים, יש משמעויות חברתיות מכוון שרוב המגדלים הם מגדלי יוקרה, התורמים להגברת הפערים החברתיים ומושכים אוכלוסיית חוץ שבפועל אינה מתגוררת בהם. בנית המגדלים לוותה לעיתים בפיתוח סביבתי, ובמגדלים שנבנו בלב העיר, גם בשימור מבנים ישנים סמוכים. מנגד המגדלים פגעו לעיתים בערכי טבע ונוף עירוניים, דוגמת פרויקט "סי אנד סאן" בצפון העיר או מגדל נוה צדק.

בשנות האלפיים הוחל לרשת את העיר ברשת של שבילי אופניים, אם כי לרוב נתיבי האופנים סומנו בשטחי המדרכות, בשדרות ופארקים, ולא על חשבון הכבישים.

בשנת 2015 החלו העבודות על הרכבת הקלה בתל אביב, לקראת חניכתו הצפויה של הקו האדום בשנת 2021.

נתן דונביץ', תל אביב: חולות שהיו לכרך, הוצאת שוקן, 1959

ענת הלמן, אור וים הקיפוה: תרבות תל אביבית בתקופת המנדט, אוניברסיטת חיפה, דצמבר 2007

ענת הלמן, מעוז עזריהו ודבורה ברנשטיין, ‏אור וים הקיפוה: תרבות תל אביבית בתקופת המנדט, באתר הערוץ האקדמי, 2 בפברואר 2008

ביקורת: חזקי שוהם, אינדיבידואליסטית, נהנתנית, קפיטליסטית, ליברלית, באתר הארץ, 15 באפריל 2008

עדנה יקותיאלי כהן, עיר מראשיתה, הוצאת אורה חדשה, 2009

מעוז עזריהו תל אביב והעיר האמיתית - מיתוגרפיה היסטורית, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2005, 363 עמ'[5]

אילן שחורי, חלום שהפך לכרך - תל אביב, לידה וצמיחה: העיר שהולידה מדינה), הוצאת אביבים, תל אביב, תש"ן-1990

סדרה מאת יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב, ארבעה כרכים (נכון ל-2011 יצאו שלושה):

יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב: משכונות לעיר (1936-1909), חלק א, הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 2001, 407 עמ'

יעקב שביט, גדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב: מעיר-מדינה לעיר במדינה (1952-1936), חלק ב, הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 2004, 319 עמ'

יעקב שביט, גדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב: עיר מטרופולין (1993-1974), חלק ד, הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 2007

עפרה טנא, הבתים הלבנים יימלאו: חיי יומיום בדירות תל אביב בתקופת המנדט, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2013.

ארכיון עיריית תל אביב-יפו

אתר על ראשית העיר תל אביב, מאת אילן שחורי

תל אביב 100: יפו, השכונות והמתחמים, מאת דני רכט

אנציקלופדיה של תל אביב

ענת הלמן, ‏תורה, עבודה ובתי קפה: דת ופרהסיה בתל אביב המנדטורית, 105, ספטמבר 2002, עמ' 110-85

ארנון גולן, ‏התפתחות מערכת התחבורה ומקומה בעיצובו של הרחוב המודרני בתל-אביב בשנות השלושים, 108, יולי 2003, עמ' 182-163

רמי נוידרפר, הנוסטלגיה כבר לא מה שהייתה פעם - על בתי הקפה הראשונים של תל אביב, באתר e-mago,‏ 9 באפריל 2008

טליה דיסקין, נוער שוליים, באתר הארץ, 8 באפריל 2009

סיקור לידתה של תל אביב בעיתון היומי האור (עוזי אלידע, קשר מספר 39 / סתיו 2009)

# data[].attributes.attachment_link.title
היסטוריה של תל אביב

# data[].attributes.attachment_link.description
העיר , הידועה כ"עיר העברית הראשונה", קמה כהגשמת החזון ה ציוני של בנימין זאב הרצל והיא העיר הגדולה בישראל, לאחר ירושלים. לפני הקמתה של השכונה תל אביב הסתפקו יהודי יפו בהקמת שכונות יהודיות שנבנו מחוץ לתוואי החומות של יפו. בשנת 1906 עם עלייתו ל ארץ ישראל של עקיבא אריה ויס חל שנוי בגישה זו.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תחיית הלשון העברית היא תהליך שהתחולל ב אירופה וב ארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמהלכו הפכה ה שפה ה עברית מלשון כתובה ו ליטורגית, המשמשת בעיקר לצרכים דתיים או ספרותיים, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ו לאומית. תהליך זה לא היה תהליך לשוני גרידא, אלא הוא השתבץ במערכת רחבה של תהליכים שחלו ב עם ישראל באותה תקופה, ובעיקר במהפכה ה ציונית ובהתפתחות היישוב העברי החדש בארץ ישראל. תהליכים אלה הביאו, בסופו של דבר, להקמת מדינת ישראל כמדינה לאומית עברית.

מאות מילים חודשו באותה תקופה, בעיקר על ידי חיים נחמן ביאליק, בהן: תגובה, מטוס ו צרצר, ועל ידי אליעזר בן-יהודה, בהן: אקדח, חשמל, תשבץ, גלידה ועוד.

ספר משנה תורה שנכתב בעברית על ידי הרמב"ם במחצית השנייה של המאה ה-12, נחשב לעמוד השדרה של ההלכה היהודית. לעומת המגמה שרווחה לכתוב ספרי הלכה בעברית, ספרי הגות, כמו מורה נבוכים והכוזרי, נכתבו באותה תקופה בערבית

ראשית לכול - העברית הקלאסית השתמרה באוצר גדול יחסית של מקורות שהיו מוכרים היטב, בראשם ה תנ"ך (בעיקר החלקים ששימשו לצרכים ליטורגיים, כלומר ה תורה, ה הפטרות, ה מגילות וספר תהילים) וה משנה. מלבד התנ"ך והמשנה הייתה העברית של המקורות מוכרת גם מה תפילה, מה פיוטים, מה מדרשים ומשאר ספרי ארון הספרים היהודי שנכתבו בעברית.

במהלך ימי הביניים נעשה שימוש בעברית כלשון כתב בספרות הרבנית - שכללה ספרי פסיקת הלכה, שאלות ותשובות וספרי הגות, אך גם לצורכי תרבות כגון שירה ומעט ספרות. ברוב המקרים, ובוודאי בתקופה ובאזור שעל רקעם צמח תהליך התחייה, כלומר ב אירופה במאות ה-18 ו ה-19, השימוש בעברית לא היה טבעי, אלא עמוס במליצות ובמובאות, בצורות לא-דקדוקיות ובבלילה של לשונות לעז, בעיקר ארמית. יתר על כן, חלקה של הספרות הרבנית לא נכתב כלל בעברית, אלא באחת מ לשונות היהודים האחרות, כמו ארמית, ערבית יהודית, יידיש וכיוצא באלה.

מחקרים הראו שעם התפתחות החסידות חלה התעוררות בדיבור בשפה העברית, בעיקר בשבת, כן יצאה קריאה להנחלת הלשון באופן נרחב יותר. הוויכוח עם תנועת ההשכלה הביא לירידת מגמה זו ומיתונה, בד בבד עם התחזקות המחקר, הכתיבה והדיבור העבריים בקרב המשכילים.

השימוש בעברית לא היה רק בלשון כתב. העברית הייתה בשימוש גם כלשון הגויה, ב בתי הכנסת וב בתי המדרש. באופן זה נשתמרו כללי ההגייה של העברית והאופן שבו מבטאים את ה עיצורים וה תנועות. עם זאת, בשטח זה חלו שינויים רבים בשפה בהשפעת לשונות מקומיות, והתפתחו דרכי הגייה שונות, שניתן לחלק אותן באופן כללי לשלוש קבוצות:

א. המבטא העברי האשכנזי של מרכז אירופה (ובעיקר גרמניה).

ב. המבטא הליטאי - שנטה לחבר את ביטוי השי"ן והסמך, וכן השתמש בהיגוי ey, עבור חולם.

ג. המבטא העברי הפולני וההונגרי (הוספת יו"ד אחרי חולם - "מוישה" במקום משה, קמץ כחולם ללא יו"ד, הוספת יו"ד לצירה ("איפה", לעומת סגול בלעדיו) האות ת ללא דגש נשמעת כסמך (מֵייאייס השם הוֹיסוֹ זוֹיס - "מאת ה' הייתה זאת").

ד. המבטא הגליצאי (של פולין ויוצאי גליציה) אשר הפך את הקמץ לשורוק, את השורוק לחיריק ואת הציריה לפתח ואחריו יו"ד "אֵיזֶה לוּשֶן אוּנִי מְדַבַּייר". מבטא זה אומץ על ידי רוב החצרות החסידיות למעט חב"ד אשר אימצה את ההיגוי הליטאי, שם היה מרכז החצר.

ההגייה התימנית, שאומנם שימרה כמעט את כל אופן ההגייה של העברית הקלאסית אבל לא הייתה מוכרת במקומות שבהם התחולל תהליך התחייה.

גם בתוך כל סוג היה מגוון רחב של דרכי הגייה; לדוגמה, כפי שתואר לעיל, במסגרת ההגייה האשכנזית, הגיית יהודי פולין לא הייתה כהגיית יהודי ליטא, ושתיהן שונות מהגיית יהודי הונגריה או יהודי גליציה. הבדלים אלו נשתמרו גם בשפות היהודיות של אותן הארצות, ובמקרה של יהודי אירופה, היידיש בוטאה אף היא עם ההגייה המקומית (למשל: פשטידת - בפולין, - בגליציה, או: א יוּד (יהודי) בפולין, א יִיד בגליציה).

על פי עדויות שמצאו החוקרים מתברר שבחמישים השנים שקדמו לתחילת תהליך התחייה כבר היה קיים דיבור עברי בשוקי העיר ירושלים. היהודים הספרדים שדיברו לאדינו או ערבית והיהודים ה אשכנזים שדיברו יידיש נזקקו לשפה משותפת לצורך מסחר, ולצורך זה דיברו ביניהם בעברית. אומנם היה זה שימוש בעברית כשפה מדוברת, ואולם ברור שהעברית לא שימשה כשפת אם ילידית אלא רק כשפה משותפת בתחום מצומצם, מעין לינגואה פרנקה של היהודים.

המצב הלשוני שעל רקעו התרחש תהליך התחייה היה עדיין מצב של דיגלוסיה, כלומר של שימוש בשתי לשונות, אחת לכתיבה - לשון תרבות, שנחשבה "גבוהה" ואיכותית, כדוגמת ה לטינית או ה יוונית - ואחת לדיבור, לשון עממית ו"פשוטה". בכל ארצות אירופה התנהל במאות האחרונות תהליך של יציאה ממצב זה, שראשיתו ב אנגליה ב מאה ה-16, ואולם עדיין השפה שהייתה מדוברת בחיי היום-יום לא הייתה לשון התרבות והספר; הרוסי דיבר רוסית עממית וכתב רוסית גבוהה או צרפתית, הגרמני דיבר ב ניב מקומי וכתב ב גרמנית תקנית, וכן הלאה. כך גם אצל היהודים, הלשון המדוברת הייתה יידיש, ולשון הכתב הייתה עברית לצרכים דתיים, ולשון התרבות המקומית - רוסית, צרפתית, גרמנית וכדומה - לצרכים חילוניים.

התהליך של תחיית העברית נע למעשה בשני קווים מקבילים: תחיית העברית הכתובה-הספרותית ותחיית העברית המדוברת. בעשרות השנים הראשונות התהליכים האלה היו מנותקים זה מזה ואף התרחשו במקומות שונים: העברית הספרותית התחדשה בערי אירופה, ואילו העברית המדוברת התפתחה בעיקר בארץ ישראל (היו ניסיונות לדיבור עברי גם באירופה, אולם הם נבלעו במגוון העצום של תנועות אידאולוגיות שפעלו ביהדות אירופה בתחילת המאה ה-20). המפגש בין התהליכים התחיל רק בתוך המאה העשרים, ונקודת ציון חשובה בעניין זה היא עלייתו של חיים נחמן ביאליק לארץ ישראל ב- 1924. גם לאחר המעבר של העברית הספרותית לארץ נשאר הבדל ניכר בין מאפייני העברית הספרותית והמדוברת, וההבדל הזה קיים גם היום; מאפיינים של דיבור עברי חדרו ללשון ה דיאלוג בספרות רק החל מ שנות ה-40 של המאה ה-20 (בספריהם של משה שמיר ו ס' יזהר), וללשון ה נרטיב בספרות רק ב שנות ה-90 של המאה ה-20 (מפורסמים בהקשר זה ספריו של אתגר קרת).

סופרי ההשכלה עסקו גם בתרגום של יצירות מופת אירופיות לעברית. התרגום העברי של "מסתרי פאריז" מאת אז'ן סי, שחיבר ב-1857 המשכיל הליטאי קלמן שולמאן, נחשב אבן דרך משום שהציג לראשונה כתיבה על "העולם התחתון" בעברית

תהליך מקדים לתחיית העברית הספרותית התרחש בספרות של תנועת ההשכלה באירופה. המשכילים שביקשו להתרחק מן התרבות הרבנית והיידישאית שכנגדה פעלו, החליטו שספרות יפה ראויה להיכתב בעברית, ודווקא ב עברית מקראית. סוגי הלשון האחרים ששימשו את היהודים נראו בעיניהם משובשים ולא ראויים לכתיבה, וביניהם לשון חז"ל הלשון ה ארמית-יהודית ויידיש שבה עירוב של עברית, גרמנית-פרנקית, ושפות סלביות. הספרות המשכילית שנכתבה בעברית התבססה על שני עקרונות מרכזיים: טהרנות לשונית (פוריזם) ו מליצה. פוריזם היה עיקרון שלפיו בטקסט שנכתב הופיעו אך ורק מילים שמקורן במקרא (גם אם במשמעות לא מקראית). עקרון המליצה התבסס על הבאת פסוקים וביטויים שלמים כצורתם מן המקרא, וככל שטקסט ספרותי הכיל יותר מליצות כך נחשב איכותי יותר. מאפיין לשוני נוסף שהעלה את קרנו של הטקסט היה שימוש מרובה ב מילים יחידאיות. כדוגמה לטקסט משכילי, הנה פסקת הפתיחה של הרומן " אהבת ציון" מאת אברהם מאפו:

"איש היה בירושלים בימי אָחָז מלך יהודה ושמו יוֹרָם בן אֲבִיעֶזֶר, אלוף ביהודה ושר אלף, ויהי לו שדות וכרמים בכרמל ובשרון ועדרי צאן ובקר בבית לחם יהודה; ויהי לו כסף וזהב, היכלי שן וכל שכיות החמדה, ושתי נשים היו לו, שם האחת חַגִית בת עִירָא, ושם השנית נַעֲמָה. ויאהב יורם את נעמה מאד, כי יפת תואר היא. ותקנא בה חגית צרתה ותכעיסנה, כי לחגית היו שני בנים ולנעמה לא היה ולד. אך נעמה הייתה נעימה בתארה ובמעלליה, ויעש לה יורם בית לבד, למען לא תצור אותה חגית צרתה. ועָכָן היה בן-משק בית חורם, ויתן יורם לו את חֶלְאָה, שפחת חגית הכנענית, לאשה. ואוהב דבֵק מאח היה ליורם ושמו יְדִידְיָה הנדיב, מגזע מלכי יהודה, ושר הרכוש אשר למלך, איש חמודות, רך בשנים, עשיר ומגן לבני הנביאים לִמודי ה', כי אהב נועם לקחם ויט למשל אזנו, ויתמכם בנדבת ידו, על כן קראו שמו ידידיה הנדיב. ויתנוססו יורם וידידיה כאבני-נזר בדור תהפוכות, דור אחז, כי נאמנה רוח שניהם עם אל ועם קדושיו, ויתהלכו בין למודי ה', אשר תעודת בן אמוץ צרורה אתם ותורת ה' חתומה בם"

לצד הספרות הקימו אנשי תנועת ההשכלה עולם של עיתונות עברית. החל מ" קהלת מוסר", ניסיון הבוסר של משה מנדלסון ב שנות ה-50 של המאה ה-18, דרך " המאסף", " ביכורי העתים" ו" כרם חמד", ועד " המגיד", " המליץ", " החלוץ", " הצפירה", " השחר" ואחרים. המשכילים שמרו על הקשרים ביניהם באמצעות כתבי עת ו עיתונים עבריים שהופצו ברחבי הקהילות באירופה וכללו פובליציסטיקה, מאמרים ב חכמת ישראל וקטעי ספרות ושירה. כתבי עת אלה תרמו תרומה חשובה להתחדשות העברית ולהרחבת השימוש בשפה ל ז'אנרים נוספים.

הכבלים הלשוניים שבהם כבלה את עצמה הספרות המשכילית הקשו יותר ויותר על כתיבה חופשית ורחבת היקף. אם ב"אהבת ציון", רומן המתרחש ברקע מקראי, הצליח מאפו לתת תיאורים סבירים של הדמויות, המקומות והעלילה, הרי כשתיאר ב"עיט צבוע" את הטיפוסים ב יהדות ליטא של זמנו נאלץ לעשות שימוש גם ב לשון חז"ל. כשפנו סופרי ההשכלה לעסוק בעלילות המתרחשות בזמנים מודרניים יותר הורגש יותר ויותר המחסור ב אוצר מילים רחב מספיק לצורך התיאור; קל וחומר כשביקשו לכתוב ספרי מדע ו טבע או לתרגם ספרות יפה מלשונות אירופה. את המחסום שנוצר פרץ, ב שנות ה-80 של המאה ה-19, מנדלי מוכר ספרים.

שפתו של מנדלי נתפסה כ" לשון סינתטית", כלומר מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים, ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים. בזמן האחרון עברו החוקרים לתפיסה שלשונו ממשיכה בהמשך ישיר את הספרות הרבנית וה חסידית של תחילת העת החדשה, עם הוספה של יסודות חדשים, בעיקר דקדוקיים.

הסגנון של מנדלי אומץ בהתלהבות על ידי סופרי התקופה והתפשט במהירות. הוא הורחב גם לתחומים נוספים: אחד העם כתב ב- 1889 מאמר בשם " לא זה הדרך" שנחשב כמופת לכתיבה עיונית בסגנון החדש, וביאליק הרחיב, עם פרסום שירו הראשון " אל הציפור" ב-1889, את השימוש בסגנון החדש לצורך כתיבת שירה. נעשה מאמץ גדול לכתוב גם ספרי טבע ומדע בעברית, ולשם כך אף הורחב אוצר המילים הטכני והמדעי. באירופה נוסדו עיתונים ו כתבי עת בשפה העברית, וישיבות ודיונים של כנסים ציוניים ואחרים נערכו ונרשמו בעברית. הכתיבה העברית הלכה והתרחבה, ועם מעבר הסופרים והמשוררים ל ארץ ישראל, בעיקר ב עלייה השנייה, השפיעה העברית הספרותית החדשה במידה מסוימת גם על תהליך תחיית הדיבור שהתנהל באותה תקופה בארץ.

על אף ההתקרבות הגאוגרפית והלשונית בין התהליכים, נשארה העברית הכתובה שונה במאפיינים רבים מן העברית המדוברת, יותר מאשר בשפות אחרות שיש להן לשון דיבור ולשון כתב. אוצר המילים, הדקדוק ו התחביר העבריים מתנהגים אחרת במסמך כתוב ובדיבור זורם. גם הייצוג של העברית המדוברת בספרות היה בתחילה בסגנון גבוה ורשמי מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה העשרים חדרו מאפיינים סגנוניים של העברית המדוברת לתוך לשון הדיאלוג הספרותי.

אליעזר בן-יהודה - מחייה הלשון העברית

אליעזר בן-יהודה ( 1858- 1922) מוחזק באופן עממי כ"מחיה השפה העברית", ואולם בחינה של העובדות מגלה שעיקר תרומתו הייתה בתחומים הרעיוניים והסמליים: הוא העלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, הוא פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, הוא עמל על כתיבת מילון עברי מקיף והוא זה שפעל להשארת הנושא בתודעה ונלחם נגד מתנגדי התהליך. אך חוקרים רבים טוענים היום כי הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן יהודה ב ירושלים, אלא ב מושבות העלייה הראשונה ו העלייה השנייה ברחבי הארץ. שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית. עדיין, זכותו של בן יהודה עומדת לו בהיותו המחולל והמנהיג הסמלי של תחיית העברית.

הגיליון הראשון של עיתון "הצבי" בעריכת אליעזר בן-יהודה. יצא לאור בשנים 1884-1915 (תרמ"ד -תרס"ה).

את תהליך תחיית העברית המדוברת ניתן לחלק לשלושה שלבים עיקריים, המקבילים באופן כללי לעלייה הראשונה, לעלייה השנייה ולתקופת המנדט הבריטי. בתקופה הראשונה התרכזה הפעילות בבתי הספר העבריים במושבות ובחוגו של בן-יהודה; בתקופה השנייה הורחב השימוש בעברית להתכנסויות ולפעילויות ציבוריות, בעיקר במושבות; ובתקופה השלישית הפכה העברית ללשון ששימשה את היישוב כולו לכל צרכיו, לרבות הכרזת העברית כלשון רשמית על ידי ממשלת המנדט. כל השלבים התאפיינו בהקמת מוסדות רבים מסוגים שונים שהתייחדו בפעילות בשפה העברית באופן אידאולוגי ופעיל, ועל רקע זה יש להבין את הקמתן של הגימנסיות העבריות: הגימנסיה העברית ב ירושלים, גימנסיה הרצליה ב תל אביב ו בית הספר הריאלי העברי בחיפה, וכן הקמתם של האוניברסיטה העברית, הגדודים העבריים, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים, ו תל אביב.

לכל אורך התהליך סימנה העברית, הן בעיני מחולליו והן בעיני מתנגדיו הרבים, את האנטיתזה ליידיש: כנגד היידיש הגלותית, הרבנית וה"בעל-ביתית" עמדה העברית החילונית וה ציונית, שפת החלוצים עובדי האדמה - שפת המהפכה של העם היהודי ההופך להיות העם העברי בארצו. היידיש כונתה בזלזול " ז'רגון" ומי שדיבר ביידיש נתקל בהתנגדות חריפה.

כרזה הקוראת להימנע משירה בלועזית ברחובות מחשש מפגיעה בהשלטת השפה העברית, 1930.

פוסטר של רשת החינוך "תרבות", שפעלה להחייאת התרבות העברית בקרב תלמידיה.

עם התעוררות התנועות ה לאומיות באירופה במהלך המאה ה-19 נכבש גם אליעזר בן-יהודה ברעיון הלאומי. התפיסה ששלטה אז באירופה הייתה שאחד הקריטריונים המגדירים עם הראוי לזכויות לאומיות הוא הדיבור בשפה משותפת המהווה "לשון תשתית" של החברה ושל הפרט. בן יהודה ביטא לראשונה את ההשקפה הזו במאמרו " שאלה לוהטה" (שנדפס תחת הכותרת "שאלה נכבדה") בשנת 1879 (תרל"ט), ובשנת 1881 (תרמ"א) עלה לארץ ישראל ובא לירושלים. בירושלים, שכאמור כבר היה בה דיבור עברי במידה מצומצמת, ניסה בן יהודה לעשות נפשות לרעיון הדיבור העברי. הוא קבע שבמשפחתו שלו ידברו רק עברית וניסה להשפיע על משפחות נוספות לעשות כן, ייסד אגודות לדיבור עברי (לרבות ועד הלשון העברית), החל להדפיס את העיתון העברי " הצבי", ולימד תקופה קצרה בבתי ספר, לראשונה בשיטת עברית בעברית. שנה לאחר עלייתו בסביבתו של בן יהודה לא קצרו פעולותיו הצלחה נרחבת: לפי עדות משנת 1902 אפתה אז אשתו עוגה למשפחה העשירית שקבלה על עצמה דיבור עברי בירושלים - למעלה מעשרים שנה אחרי שהחל בפעילותו.

כרזה הקוראת לאנשי תל אביב לאמץ את השפה העברית

לעומת זאת, פעילות נרחבת, אם כי אף היא עדיין אצל בודדים, החלה במושבות של העלייה הראשונה, ועיקרה בפעילות בתי הספר העבריים. ב- 1884 הקים אריה ליב פרומקין בית-ספר פנימייתי ובו הונהגה העברית כשפת הדיבור הרווחת, הן בשיעורים והן בשיחות התלמידים בינם לבין-עצמם. ב-1886 קם ב ראשון לציון " בית הספר חביב", בית הספר העברי הראשון, ובו נלמדו חלק מן השיעורים בעברית. שנה לאחר עלייתו בשנת תרמ"ב (1882) הגיעה קבוצה גדולה של עולים מ תימן שהקפידו על מסורת דיבור עברי, אמנם בהיגוי שונה, ובאמצעותה תקשרו עם היהודים בארץ. בן יהודה ראה בעלייתם, ובאמונתם ששנה זו היא שנת הגאולה ו"תחיית המתים" סיוע לשיטתו.

ב- 1909 הוקמה העיר העברית הראשונה, תל אביב. ברחובותיה כבר דוברה העברית בכל מקום, גם בחנויות ובבתי הקפה, אבל עדיין לא בתוך הבתים והמשפחות. כל הפעילות המנהלית ב עיריית תל אביב התנהלה בעברית, ועולים חדשים או מי שעדיין לא אימץ את הדיבור העברי נאלצו לנסח את דבריהם בעברית; דיבור בשפה אחרת ברשות הרבים לא התקבל בעין יפה. גם שלטי הרחובות והמודעות נכתבו עברית. הסופר יהואש סיפר ב- 1913 על תל אביב כי:

"היידיש כאן היא טרפה מחזיר. כדי לדבר יידיש ברחוב אדם זקוק לאומץ אדיר."

את שיא התקופה מסמל אירוע שהתרחש לקראת סופה: מלחמת השפות. בשנת 1913 ביקשה חברת עזרה של יהודי גרמניה להקים מוסד אקדמי על-תיכוני ללימודי הנדסה, והתעקשה ששפת הלימוד בו תהיה גרמנית. היישוב העברי קם כולו כנגד החלטה זו ובסופו של דבר הכניע את חברת העזרה, ו הטכניון הוקם כמוסד לימודים עברי. מאורע זה סימן באופן מוחלט את קבלת העברית כשפתו הבלעדית של היישוב.

מיזם החייאת השפה נתקל בספקנות בעולם. בשנת 1911 כתב הבלשן תאודור נלדקה במסגרת מאמר על שפות שמיות ב מהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה:

The dream of some Zionists, that Hebrew - a would-be Hebrew, that is to say - will again become a living, popular language in Palestine, has still less prospect of realization than their vision of a restored Jewish empire in the Holy Land.

כלומר "חלומם של ציונים אחדים, שהעברית - כלומר מה שמתיימרת להיות עברית - תיעשה שוב לשפה חיה ועממית בפלשתינה, סיכוייו להתגשם פחותים עוד יותר מן הסיכויים להתגשמות חזונם על אימפריה יהודית מחודשת בארץ הקודש."

מצבה בהר הזיתים המפארת את האשה הראשונה מעדות המזרח "שדברה בעברית וגדלה בניה בלשון עמה"

במינוח של איתמר אבן-זהר, בארץ ישראל הייתה קיימת בשלב זה "רב-מערכת עברית חילונית". את החותם הרשמי לתהליך נתנה מועצת חבר הלאומים, שהכירה בעברית כאחת מן השפות הרשמיות בארץ ישראל, בעקבות ההכרה של ממשלת המנדט הבריטי (בין השאר בהשתדלותו של בן יהודה). מעתה התנהלו כל ענייני האדמיניסטרציה של היישוב בעברית, גם כלפי חוץ. פעילות זו היוותה הקדמה נוחה לקביעתה של השפה העברית כלשון הרשמית של מדינת ישראל, פחות משבעים שנה לאחר שפרסם בן יהודה את מאמרו הראשון.

הגיליון הראשון של "שיבולים" (א' בניסן תרפ"ב - 1922), דו-שבועון מאויר לבני הנעורים בהוצאת רשת החינוך "תרבות" בפולין.
בין הכותבים בעיתון היו ח"נ ביאליק, יעקב פיכמן, א"צ גרינברג, לוין קיפניס, זלמן שניאור ויצחק קצנלסון

במקביל, החלה השפה העברית להיות אלטרנטיבה בעלת משקל גם בריכוזים היהודיים מחוץ לארץ ישראל. בתחומי פולין ההיסטורית (כיום בשטחי פולין, ליטא, אוקראינה, בלארוס) החלו בתי ספר עבריים לצוץ כפטריות אחר הגשם, והתאגדו לרשת חינוך שנקראה "". באופן חדשני, לימדו מוסדות החינוך ברשת "תרבות" את כל הלימודים, כולל הלימודים הכלליים, בשפה העברית. הרשת פעלה בתקופה ש בין שתי מלחמות העולם, ומנתה עשרות גני ילדים ובתי ספר יסודיים ותיכוניים. בתקופת פריחתה למדו בה מעל 45,000 תלמידים, בשפה העברית. רשת "תרבות" חדלה להתקיים עם הכחדת יהדות פולין ב שואה. רשת החינוך כיוונה באופן מובהק לציונות, וראתה בעלייה לארץ יעד נכסף. רבים מהצעירים שעלו לארץ ב עליית הנוער היו בוגריה.

כבר מראשיתו של תהליך תחיית הדיבור העברי הוא נתקל בהתנגדות מכיוונים רבים. ה חרדים התנגדו לשימושה של " לשון הקודש" לצורכי חול. וגם על רקע ההתנגדות הכללית לציונות. מן הכיוון ההפוך התנגדו לו אלו שסברו שהיהודים צריכים להתערב בעמי אירופה ולדבר את לשונם. גישה אחרת, ה יידישיזם, קיבלה את הרעיון שצריכה להיות שפה לאומית לעם היהודי, אולם סברה ששפה זו צריכה להיות דווקא היידיש. רבים זלזלו ברעיון החייאת הדיבור העברי משום שלא האמינו שניתן לחולל שינוי נרחב כל-כך; הרצל כתב בספרו " מדינת היהודים" שלא ייתכן שמדינת היהודים תתנהל בעברית, כי "מי מאתנו יודע עברית במידה מספקת כדי לבקש בשפה זו כרטיס רכבת?".

הגורם הראשון במעלה שהביא להצלחת החייאת הדיבור העברי הוא ההקשר האידאולוגי של התהליך. תהליך התחייה היה חלק משינוי רחב היקף שעבר על החברה היהודית כולה בעת החדשה, ועיקרו עזיבת תרבות ה שטעטל הדתית והגלותית. מחיי העברית תיעלו את עזיבת העיירה והדת לכיוון של הקמת תרבות חדשה דוברת עברית בהגייה ספרדית, אופוזיציה ליידיש ולהגייה האשכנזית. השילוב של המטען הציוני והלאומי יחד עם ההתנגדות לתרבות העיירה השוקעת הביא לתנופה של התרבות העברית בארץ ישראל, שהזדהתה גם עם ערכים של עבודת אדמה, חלוציות וטבעיות.

מלבד הגורם האידאולוגי סייעו לתהליך התחייה גורמים שעמדו ברקע התהליך. בנימין הרשב מנה שלושה גורמים עיקריים:

חיי העברית בגולה - במקורות הכתובים, בתפילה ובקריאת התורה בבית הכנסת, בכתיבה בספרות הרבנית, במילים העבריות המשוקעות ביידיש ובשאר השפות היהודיות ועוד.

תחיית העברית שבכתב - בספרות של תקופת ההשכלה ובזו שממנדלי ואילך, על חידושי המילים ועל דרכי הניסוח שלה.

תאים חברתיים חדשים ב"מדבר החברתי" בארץ ישראל - הקמת תאים חברתיים סגורים ומלוכדים, רחוקים מההשפעה החזקה של ההיסטוריה היהודית באירופה וצמיחתם במקום שבו לא הייתה קיימת, על פי תפיסת החלוצים עצמם, תרבות או שפה חלופית (הערבית, שפת המקום, והטורקית, שפת השלטונות, כלל לא נלקחו בחשבון כשפות תרבות).

השילוב החד-פעמי של כל הגורמים האלה אפשר ל אידאולוגיה לפעול את פעולתה ולהצמיח תרבות עברית ילידית בארץ ישראל.

התהליך הלשוני המוכר ביותר ביחס להחייאת העברית הוא הרחבת אוצר המילים שלה. בתחילת תהליך התחייה עמדו הדוברים בפני מחסור חמור במילים שיביעו מעשים וחפצים שבחיי היום-יום. כשביקש בן יהודה מאשתו דבורה להכין לו כוס קפה עם סוכר, אמר לה: "קחי כך ועשי כך, והביאי לי כך ואשתה". את המחסור באוצר המילים ניתן היה להשלים על ידי שאיבה מן המאגר ההיסטורי של העברית, לעיתים תוך החלפת משמעות או גיוון בין משמעויותיהן של מילים שוות-משמעות מתקופות שונות (ילד - תינוק, ארוחה - סעודה), על ידי יבוא מילים מלשונות זרות או על ידי יצירת מילים חדשות באמצעות כלי גזירה שהיו קיימים בעברית או שהתחדשו. פעילות חידושי המילים התנהלה גם על ידי יחידים וגם על ידי ארגונים. מבין היחידים, המחדש המוכר ביותר היה בן יהודה עצמו. מלבדו חידשו מילים עוד אישים רבים, בהם יוסף קלאוזנר, ביאליק ורבים נוספים. מבין הארגונים מוכר בעיקר ועד הלשון העברית.

בין מחדשי המילים היו ויכוחים רבים באשר לדרכי חידוש המילים. ויכוח אחד היה סביב שאילת מילים משפות אירופה. בן יהודה התנגד לכך וניסה להפוך את כל המילים הלועזיות לעבריות. בסופו של דבר גברה הגישה האחרת, ומילים בעלות צליל זר התאזרחו בכמות מסוימת בעברית הישראלית (בדומה ללשון חז"ל) תוך התאמת למערכת ה פונולוגית העברית (אנציקלופדיה, אקטואלי). ויכוח אחר התקיים סביב שאילת שורשים ו צורנים מן ה ערבית.

שאלת ההגייה ה"נכונה" של העברית נידונה עוד מתחילת המאה ה-19. אנשי תנועת ההשכלה העדיפו את ה הגייה הספרדית של העברית, שלדעתם שימרה תכונות רבות יותר של העברית הקלאסית. לעומת זאת, תחיית העברית הכתובה התקיימה על פי ה הגייה האשכנזית; הדבר בולט בעיקר בשירים שנכתבו, שיש בהם חריזה אשכנזית (כגון "אוקיינוס" עם "לבנות", בשירו של ביאליק "ציפורת") ו הטעמה מלעילית (כמו בהמנון מדינת ישראל - " התקווה").

עם תחילת הדיבור העברי עלתה במלוא חומרתה שאלת ההגייה. בפרט התלבטו בשאלה זו המורים בבתי הספר העבריים. ההחלטה שנתקבלה הייתה ללמד שנתיים בהגייה המוכרת לתלמידים ושנתיים בהגייה האחרת (בתי הספר היו ארבע שנתיים). החלטה זו לא הייתה יכולה לשמש לצרכים מעשיים, ובסופו של דבר החליט ועד הלשון, אחרי דיונים ארוכים, לאמץ את ההגייה הספרדית (ובכלל קבע כאחת ממטרותיו "לשמר את תכונתה המזרחית של הלשון"). בין הנימוקים היו העובדה שההגייה הספרדית משמרת את מערכת העיצורים הקדומה וכן את ה שווא הנע, ה דגש החזק וההטעמה הדקדוקית; האחידות של ההגייה הספרדית לעומת הסוגים השונים של ההגייה האשכנזית (אנשי ועד הלשון, אשכנזים ברובם, לא הכירו את מגוון ההגיות השונות של עדות המזרח); העובדה שהדיבור העברי בשוקי ירושלים התקיים בהגייה ספרדית; וכן העובדה שההגייה הספרדית נתפסה כ"אסתטית" יותר על רקע היחס הכללי של החלוצים לתרבות המזרח.

מה שהתקיים למעשה אצל הדוברים הוא איבוד ההבחנות שהיו קיימות בהגייה האשכנזית ולא היו קיימות בהגייה הספרדית, בעיקר ההבחנה בין קמץ לפתח, בין צירה לסגול ובין ת רפה ודגושה. ואולם הדוברים לא הצליחו לאמץ הבחנות שהיו קיימות בהגייה הספרדית, ובכללן הגיית העיצורים ה לועיים וה נחציים, ה שוואים הנעים וה דגשים החזקים (הדוברים אימצו את מערכת ה הטעמה הדקדוקית). למעשה התקבלה מערכת הגייה חדשה, שהיא בבחינת המכנה המשותף הנמוך של ההגייה הספרדית והאשכנזית. שלמה גויטיין, שהיה הממונה על הוראת העברית מטעם ממשלת המנדט, קבע כי:

"המבטא המקובל ביישוב הוא ספרדי לפי הרצון ואשכנזי לפי היכולת. הוא מנסה להיות ספרדי באמצעות ההגיים הנמצאים באשכנזית."

חוקרי תחיית הלשון העברית הצביעו על ייחודו של תהליך זה כמקרה מיוחד של תכנון לשון. המאפיינים של תכנון לשון, כפי שתוארו על ידי בלשנים חברתיים, קיימים בתהליך החייאת הדיבור העברי: בחירת הלשון המתוכננת (עברית) והעדפתה על פני לשונות אחרות (יידיש ועוד); הרחבת השימוש בלשון לתחומים חדשים, במקרה זה דיבור, כתיבה מדעית ועיתונאית ואדמיניסטרציה; העמדת תקן לשוני לשפה וחיבור ספרי דקדוק, מילונים, ספרי לימוד ומדריכים; והרחבת השפה עצמה - בדקדוק ובאוצר מילים - כדי שתוכל לשמש לצרכים החדשים. במסגרת תכנון הלשון נכללות גם פעולות שמטרתן העלאת יוקרתה של השפה המתוכננת בעיני המשתמשים בה.

פעולות תכנון הלשון נעשו בראשיתו של התהליך בדרך כלל על ידי יחידים, ולא על ידי מוסדות רשמיים ומאורגנים; רק בשלבים מאוחרים הוקמו גופים ומוסדות שהוציאו לפועל את פעולות תכנון הלשון. בשונה ממקרים אחרים של תכנון לשון, המניעים של מתכנני הרחבת השימוש בשפה העברית היו מניעים אידאולוגיים. האידאולוגיה של החייאת הדיבור התבססה על רעיונות לאומיים, ונשענה על השימוש בעברית במהלך ההיסטוריה של העם היהודי.

עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הדיבור והכתיבה התקנית נשמרו בקפדנות, נכתבו מאמרים בעיתונות ושודרו כתבות ופינות ברדיו ל"שיפור העברית".

החל מאמצע שנות ה-80 החלה מגמה של לחץ גובר נגד שמרנות לשונית. הותרה הצגתם של שלטי חוצות לועזיים, בעיקר בשפה האנגלית, חברות גדולות שינו את שמותיהן לשמות לועזיים השימוש במילים לועזיות גבר, ונכתבו מאמרים ואף ספרים נגד שמרנות עברית, לכך נוספה סוגה של תוכניות סאטירה ו סטנד-אפ הלועגים לדיבור התקין, ותומכים בשגיאות הדיבור העממיות. נוסף לכל אלו הצטרפו גם אנשי המחנות הניצים בפוליטיקה הישראלית, בטענות של מחטף השפה ושימושה לטובת רעיונות וגישות מדיניות שאינן כשרות או מוסריות. מגמות אלו לוו גם בזירה המשפטית, בעיקר מצד ארגונים ערביים, למען הגדרת מדיניות רב-לשונית במדינת ישראל.

להידללות רמת השפה העברית בקרב צעירים תרמה גם תרבות המרשתת. בשנת 2010 (ה'תש"ע) משרד החינוך החליט להילחם בתופעה, ובכנסת הוחלט לקרוא לשנה "שנת עברית" (במשחק מילים עם ראשי התיבות של השנה העברית).

המאבק סביב השפה העברית עבר גם למוסדות ההשכלה הגבוהה הישראלית ודיונים סוערים נערכים סביב עניין זה, בהם ויכוח על דירוג שנגחאי ואיכות וחשיבות המאמרים המדעיים המתפרסמים בפקולטה למשפטים על ידי האוניברסיטה העברית הכתובים במקורם אנגלית, לאלו של אוניברסיטת בר-אילן הכתובים עברית. רוביק רוזנטל הראה שבמילונים המדעיים מראשית תחיית הלשון, יש מונחים רבים שתורגמו ואף היו נפוצים בשפה המדוברת, אך נזנחו לטובת מונחים לועזיים במילונים המדעיים החדשים, בעוד אחרים טוענים שמבחינה מדעית, לפי אומדנים כמותיים, אין סכנה לשפה העברית, והשימוש בה יציב. הדרישה להגשת עבודות גמר ולימודים באנגלית, התבררו כתופעה חוצת גבולות, ופושה בכל המוסדות. בשנת תשע"ב (2012), הוויכוח הגיע לשיא כאשר ב אוניברסיטת חיפה נערך דיון בנושא התרבות הישראלית ותחילה הוחלט שלא תתאפשר בו הרצאה בעברית. בעיתון " הארץ" נכתב שהיו מי שנמנעו מוויכוח על כך, על מנת להימנע מיחס מזלזל מצד בכירי המוסדות.

אליעזר בן-יהודה, דוד ילין, דוד יודילוביץ', חיים נחמן ביאליק, יוסף קלוזנר, יוסף ויתקין, ישראל עמיקם

יידישיזם, מלחמת השפות

התרגום כמנוף לתחיית השפה העברית

חברת שפה ברורה, ועד הלשון העברית, הסתדרות המורים, גדוד מגיני השפה

החייאת שפה

מדיניות לשונית בישראל

נתן אפרתי, מלשון יחידים ללשון אומה: הדיבור העברי בארץ ישראל בשנים תרמ"ב-תרפ"ב (1881-1922), ירושלים: האקדמיה ללשון העברית ('אסופות ומבואות בלשון', ו), תשס"ד 2004.

יצחק בצלאל, נולדתם ציונים: הספרדים בארץ ישראל בציונות ובתחייה העברית בתקופה העות'מאנית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ח 2007. (הספר בקטלוג ULI)

שלמה כרמי, עם אחד ושפה אחת: תחיית הלשון העברית בראייה בין תחומית, קורות ומקורות, תל אביב: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשנ"ז 1997.[28]

אילן אלדר, 'החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל', בתוך: אהרן ממן, שמואל פסברג, יוחנן ברויאר (עורכים), שערי לשון: מחקרים בלשון העברית, בארמית ובלשונות היהודים: מוגשים למשה בר-אשר, כרך ג, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ח, עמ' 14-35.

אילן אלדר, תכנון לשון בישראל, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית ('אסופות ומבואות בלשון', ט), תש"ע 2010.[29]

חיים באר, 'מלשון הקב"ה ללשון הסט"א: על מאבקי האורתודוקסיה עם העברית', קשת החדשה (2003), 128-144.

יהושע בלאו, 'הרהורים על תחיית העברית', לשוננו סה, ג-ד (תשס"ג), 315-324. (תגובה: עוזי אורנן, 'על תחיית העברית: תגובה', שם סו, א-ב (תשס"ד), 199-200; תגובה: יהושע בלאו, 'למען הדיוק: תשובה לעוזי אורנן', שם, 201-202; וכן רון כוזר, 'על "הרהורים על תחיית העברית"', שם סו, ג-ד (תשס"ד), 395-404)

בנימין הרשב, 'מסה על תחיית הלשון העברית', אלפיים 2 (תש"ן), 9-54.

חיים רבין, 'מה הייתה תחיית הלשון העברית?', בתוך: אברהם אבן-שושן [ואחרים] (עורכים), ספר שלום סיון: אסופת דברי עיון וספרות, ירושלים: קריית ספר, תש"ם, עמ' 125-140. (הופיע גם באסופת מאמריו חקרי לשון (ירושלים תשנ"ט).)

ישראל ברטל, 'גרביים, שוט ודלי: לשון הכתיבה של מנדלי', העברית נט, ג-ד (תשע"א), 87-107.

שלמה יזרעאל (עורך), מכונת הדיבור בתור מורה שפות: פה מדברים עברית, אוניברסיטת תל אביב 2012 - דף הספר בהוצאה, דף הספר באתר "טקסט"

רחל אליאור, "עברית מכל העברים", בתוך: לשון רבים: העברית כשפת תרבות (עורך י' בנזימן), ירושלים ותל אביב 2013: 43-72

רשימת מאמרים על תחיית הלשון העברית באתר רמב"י

תחיית השפה העברית באתר השפה העברית

"עברית קדומה ועברית בת-ימינו - לשון אחת? (שיח בלשנים)", (המשוחחים: איתמר אבן-זהר, עוזי אורנן, עלי איתן ואליעזר רובינשטיין, בהנחיית אסא כשר) מתוך: לשוננו לעם, ל"א/ד' (אדר תש"ם)

שלמה הרמתי, דיבור עברי בתקופת ההשכלה, לשוננו לעם, כרך לט חוברת ה-ו (תשמ"ח), עמ' 97-160, באתר האקדמיה ללשון העברית

שלמה יזרעאל, "מכונת הדיבור בתור מורה שפות: פה מדברים עברית", זמנים 93, חורף 2006

"פה מדברים עברית" - אתר עם הקלטות וקטעי סרטים של "מכונת הדיבור" ללימוד עברית

רפאל ניר ורוביק רוזנטל, דילמות יסוד של העברית החדשה - מבוא, מתוך "זמן יהודי חדש"

תחיית השפה העברית: פריטי מקור ומשאבי הוראה, באתר החינוך של הספרייה הלאומית

איתמר אבן-זהר, ישראל קולת, יעקב שביט, מיכאל לוין, ‏דיון: הצמיחה וההתגבשות של תרבות עברית מקומית וילידית בארץ ישראל, 1882-1948, קתדרה 16, יולי 1980, עמ' 161-233

אהרן בר-אדון, ‏'הניב הגלילי' ומיבטאו - פרק בתולדות תחיית העברית בארץ-ישראל, קתדרה 24, יולי 1982, עמ' 115-138

עוזי אורנן, ‏לתולדות תחיית הלשון: ההזדמנות, היכולת והרצון, קתדרה 37, ספטמבר 1985, עמ' 83-94

שלמה מורג, ‏העברית החדשה בהתגבשותה: לשון באספקלריה של חברה, קתדרה 56, יוני 1990, עמ' 70-92

יוסף לנג, ‏תחיית הלשון העברית בראשון-לציון - 1882-1914, קתדרה 103, מרץ 2002, עמ' 85-103

יואב קרני, נכבדה, נכבדה מאוד, בבלוג "יואב קרני בוושינגטון"

הקלטות וחומרי לימוד עברית משנות ה-30 בגרמניה

ראובן סיוון, הגורמים להצלחתה של החייאת הלשון, לשוננו לעם לג, תשמ"ב, עמ' 127-134

קליטת עליה: עברית קשה שפה, היסטוריום: רגע היסטורי למורים ותלמידים, המרכז ללימודי רוח בספרייה הלאומית

אופנה בעברית, סרטון באתר החינוך של הספרייה הלאומית

אייבי סישל ומירי בר-זיו לוי, ‏תרומתן של נשות העלייה הראשונה לבניית קהילת דוברי עברית בראשון לציון, 'קתדרה' 169 (תשע"ט), עמ' 108-75, באתר Academia.edu

עופר אדרת, מחקר מתעד את הקשיים בתחיית השפה, באתר הארץ, 4 בינואר 2022

שפה עברית - תחייה, דף שער בספרייה הלאומית

הַמְּחַיֶּה, הסכת מבית האקדמיה ללשון העברית | חלק א'- אליעזר בן יהודה | חלק ב' - המורים העבריים | חלק ג' - הגננות העבריות | חלק ד' - מלחמת השפות | חלק ה' - גדוד מגיני השפה | תשפ"ג

זיוה שמיר, אלתרמן ותחיית השפה העברית, מתוך "עד קצווי העברית: לשון וסגנון בשירת אלתרמן",תל אביב: ספרא, תשפ"ב 2021

# data[].attributes.attachment_link.title
תחיית הלשון העברית - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
תחיית הלשון העברית היא תהליך שהתחולל ב אירופה וב ארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמהלכו הפכה ה שפה ה עברית מלשון כתובה ו ליטורגית, המשמשת בעיקר לצרכים דתיים או ספרותיים, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ו לאומית.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נולד בשנת תרל"ח (1878) באנדרייבקה שבפלך חצי האי קרים (אז ב אימפריה הרוסית). היה בין ראשוני ה סטודנטים ה יהודים שיצאו ללמוד ב שווייץ. כבר בשנת 1882 החליטה משפחתו לעלות ל ארץ ישראל אך התעכבה ב אודסה בשל צו עות'מאני. מוסינזון הפך למורה ומנהל בית ספר עברי ב ברדיאנסק, שם הכיר את אשתו, יפה (סוניה) פלדמן, שאביה שכר אותו להיות מורה פרטי לילדיו (אחד מהם, אחיה של סוניה, ישראל פלדי, היה מ צייריה הראשונים של תל אביב). בני הזוג התחתנו ב- 1902 ומוסינזון נסע ללמוד פילוסופיה ו ביקורת המקרא בזכות מלגה שקיבל מחברת ה תה ויסוצקי. בשנת 1906 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מ אוניברסיטת ברן.

מוסינזון ביקר ב ארץ ישראל כדוקטורנט בשנת 1904 יחד עם חברו חיים בוגרשוב במסגרת מהלכו של מנחם אוסישקין להשפיע על צעירים יהודים להכיר את הארץ ולהתנגד ל תוכנית אוגנדה. כאשר חזרו לשווייץ המליצו גם לחברם השלישי יהודה לייב מטמון-כהן לעלות לארץ ישראל.

בשנת 1907, בהשפעת מנחם אוסישקין, עלו בן ציון וסוניה מוסינזון ושניים מילדיהם (השלישית נולדה בארץ ישראל) לארץ ישראל. מוסינזון התקבל לעבודה כ מורה ל תנ"ך בגימנסיה העברית ביפו (לימים הגימנסיה העברית הרצליה) בשנת הלימודים תרס"ח. ב-1912 התמנה למנהל הגימנסיה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1941. בשנת 1912 יצא מוסינזון למסע גיוס כספים עבור הגמנסיה ב גרמניה, אוסטריה, אנגליה ו ארצות הברית.

בשנת 1909 הייתה משפחת מוסינזון בין 66 מייסדי אחוזת בית, לימים תל אביב. ב הגרלת המגרשים זכה מוסינזון במגרש ברחוב השחר 12 (פינת רחוב אחד העם), שם בנה את ביתו בצמוד לגימנסיה. ב- 1922 עבר הבית לרשות עירית תל אביב עבור אחד העם.

במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מהארץ על ידי ה שלטון העות'מאני עקב היותו נתין זר, ונסע ל ארצות הברית, שם פעל למען הקרן הקיימת. לאחר המלחמה שב לארץ ישראל, וחזר לתפקידו כמנהל הגימנסיה.

בשנת 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נהרג בנו, ד"ר דוד מוסינזון, שהיה ה ווטרינר האזורי ב עמק יזרעאל, כאשר יצא ל עמק בית שאן יחד עם חיים שטורמן ו אהרן אטקין למצוא מקום מתאים ל קיבוץ חדש, ורכבם עלה על מוקש. על שמם נקרא הגן הלאומי הסח'נה " גן השלושה".

בשנת 1941 עברה משפחת מוסינזון לשכונת רחביה ב ירושלים.

מוסינזון נפטר ב- 21 באוקטובר 1942 ( י"ב בכסלו תש"ג) בגיל 64, אחרי ניתוח כליות, ונקבר ב בית הקברות נחלת יצחק לצד בנו דוד.

על שמו של ד"ר בן ציון מוסינזון כפר הנוער "מוסינזון" ב הוד השרון ורחוב מוסינזון בצפון הישן של תל אביב.

ארכיונו האישי של בן-ציון מוסינזון, הכולל מסמכים וצילומים, שמור ב ארכיון הציוני המרכזי בירושלים.

כבר כשגורש מהארץ ונסע לארצות הברית, היה מוסינזון פעיל ציוני ונואם מטעם המוסדות הציוניים. היה פעיל פוליטי מטעם הציונים הכלליים, והשתתף מטעמם ב וועד הפועל הציוני (המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית) כ ציר ל קונגרס הציוני. תקופת מה היה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני המצומצם, והשתתף בדיונים עם ממשלת המנדט ב לונדון. ב יישוב היה חבר ב אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, ותקופה קצרה חבר הנהלת הוועד הלאומי. בבחירות הראשונות ל מועצת עיריית תל אביב, שנערכו ב- 24 בינואר 1924 נבחר מטעם סיעת המרכז (הציונים הכלליים), לצד מאיר דיזנגוף, ושימש סגן ראש העירייה.

מוסינזון נהג לנסוע לנאום בפני יהודים באירופה בשליחות ההסתדרות הציונית ו קרן היסוד.

בשנים 1920- 1925 ( תר"פ- תרפ"ה) כיהן מוסינזון כיושב-ראש מרכז המורים, ונאבק עם הנהגת ההסתדרות הציונית על תקצוב החינוך. בשנת 1941 התמנה למנהל מחלקת החינוך העברי של כנסת ישראל, והספיק לכהן שנה בתפקידו זה.

כאשר הקים ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן את הגימנסיה העברית תכנן לשלב בה תלמידים מכל זרמי היהדות, ולכן הזמין הורים דתיים (כולל חרדים) מחוץ-לארץ לשלוח את בניהם ללימודי תנ"ך מלאים וליקוטי תלמוד, והבטיח כי הנערים יתפללו בו בכל יום. על סמך הבטחות אלו היו הורים דתיים, ובהם רבנים, ששלחו את ילדיהם ללמוד בגימנסיה.

כאשר הגיע בן ציון ללמד בגימנסיה היה חדשן בגישתו להוראת התנ"ך; במקום להתמקד בחוקי התורה, לימד את הנביאים, ועל מנת שהילדים יבינו את הטקסטים - פישט אותם. בנוסף, שילב בהוראת התנ"ך את ממצאי ה ארכאולוגיה ואף מסקנות מ ביקורת המקרא.

בשנת 1910 פרסם מוסינזון בכתב העת "החינוך" מאמר בשם התנ"כ בבית הספר, ובו דן בהצעתו לשנות את מבנה תוכנית הלימודים כך שהתלמידים ירצו ללמוד תנ"ך, במאמר, שעורר הדים ופולמוס, ביטא מוסינזון אכזבה משיטות ההוראה שממשיכות את הדרך הנהוגה ב" חדר", ויוצרות אצל התלמידים "רושם של איזה דבר בטלני. [...] מה יש לנו בלעדי ספר התנ"ך, מה יכולנו אנחנו להניח ביסוד החינוך הלאומי? הן לא את הספרות המאוחרת, ילידת הגלות, אכולת השלילה וחסרת הבסיס הבריא!" לדעתו, הבעיה הקיימת בהוראת התנ"ך: "זהו סוד אובדן כוחו של התנ"ך לפעול על לב הצעירים, כמו שפעל עד עתה: לא הוא נשתנה, אלא החיים נשתנו, ובית הספר, שבא במקום החדר, לא מצא עוד את הצורה הנאותה להביא את התנ"ך אל לב חניכיו, כמו שעשה זאת החדר." הציב את השאלה המרכזית:

אחת השאלות היותר קשות והיותר סבוכות של החינוך העברי היא, בלי ספק, שאלת לימוד התנ"ך בבית הספר. מצד אחד מתבררת יותר ויותר הנחיצות להביא את "ספר הספרים" לתוך בית הספר לא רק בתור ספר-עזר ללימוד הלשון, הדת או דברי הימים, כי אם להניחו בייסוד החינוך של הדור הצעיר; ומהצד השני מתפתחת ההכרה, כי כמו שהוא אין הספר הזה יכול להינתן בידי ילדים, לא לפי צורתו ולא לפי תוכנו. [...]
כדי לגשת אל בירור שאלה זו נחוץ להגדיר מראש את מהות התנ"ך ואת המטרה, שאליה שואפים אנחנו, בהביאנו אתו לתוך בית הספר; צריך, מלבד זאת, לראות עד כמה בכלל מסוגל ספר זה לשמש בתור ספר-לימוד, ורק אז נוכל לדון על האופן והשיטה, שעל פיהם אפשר ללמדהו את הילדים.

בהמשך הציע פתרון: לימוד התנ"ך בדרך ביקורתית, תוך שימת דגש על תיאורי הטבע והנוף של ארץ ישראל - "הוא יהיה לעמוד משען חדש בתוך ההתמוטטות הכללית של מוסדות חיינו; יונח הוא [התנ"ך] ביסוד חינוך ילדינו, ואז לא יפנו צעירינו עורף לעמם, ודור חדש יקום, דור בריא וחזק, דור שואף לתחייה, דור אוהב עמו וארצו - דור עברי."

כשירד לפרטים, הציע הצעות שזעזעו אישים מרכזיים בעולם היהודי, חרדים ושאינם חרדים כאחד, מהצעותיו:

1. להדגיש סיפורים המחזקים את הקשר לארץ.

2. ללמד על פי התפתחות החשיבה - מהאליליות לאמונה באל אחד, ולא על פי סדר הספרים והפרקים.

3. להתייחס אל הנביאים לא רק כאנשי האלוהים, כי אם גם כאל לוחמים בענייני חברה, וכן להתייחס לצורת כתיבת הטקסטים.

4. מאחר שהכתובים הועתקו פעמים רבות, חלו בהם טעויות סופר, ולכן הציע ללמד על פי הבנת הטקסט ולא על פי המלל כלשונו.

המאמר פתח "מלחמה", הופצו כרוזים המזהירים מפני אלו "הרוצים לנטוע בליבות הילדים כפירה לכל קדשי ישראל כי משה רבנו לא היה ולא נברא, יציאת מצרים לא היה ולא נברא, כך דורש ומחנך מוסינזון וחבריו וכן יגררו אחריהם כל המתחברים עימהם."

מנגד, ענו תומכיו של מוסינזון:

אנחנו מורי ישראל בא"י [...] עומדים על המשמר ועמלים [...] בכל כוחנו להפשיט את הקדושה מעל ספרי הביבליאה שלנו, שלא תהא זו מעוטפה בעיני תלמידנו באיזה מעטה קדש אלא יהא דינה כספרות של חול ממש בכל פרטיה, ישעיהו שלנו, למשל, אינו לובש אצלנו צורה של אחד הנביאים הקדושים אלא של סופר גדול, מעין שקספיר שלהם.

למחלוקת בנושא הוראות התנ"ך היו הדים גם ב קונגרס הציוני העשירי, כאשר ראשי " המזרחי" מחו בו כנגד רוח הכפירה הנושבת מהגימנסיה. עיקר טענתם הופנתה כנגד הוראת ביקורת המקרא באומרם שביקורת מקרא ניתן ללמוד בכל מקום, ואילו בגימנסיה יש ללמד את התנ"ך ככתבו, ועל פי רוח היהדות המסורתית. ברם אנשי המזרחי נחלו כישלון, והמוסדות הציוניים תמכו בדרך ההוראה של מוסינזון. על כן פרשו חלק מאנשי המזרחי מהתנועה הציונית, והיו הגורם שדחף להקמת " אגודת ישראל".

ב. מוסינזון, לשאלת החנוך בארץ-ישראל, תל אביב: מרכז הסתדרות המורים בארץ-ישראל, תרפ"ג.

בן-ציון מוסינזון, הנביאים חלק ראשון: עד גלות בבל, ניו-יורק: קדימה, תרע"ט.

בן ציון מוסינזון, השפה והתחיה, [ח"מ]: ההסתדרות העברית באמריקה, תרע"ז.

חינוך: מאמרים ותוכנית

בן ציון מוסינזון, "התנ"כ בבית הספר", החנוך, א', ניסן תר"ע - אדר תרע"א, יפו, עמ' 25-24.

תוכנית בתי הספר העממיים העירוניים (עבדה על ידי הוועדה לתוכנית בית הספר העממי בהשתתפות ועדות מקצועיות ואשרה על ידי ועד החנוך בתשרי תרפ"ג), ירושלים: מחלקת החנוך של ההנהלה הציונית בא"י, תרפ"ג (אחד משלוש תוכניות לימוד לחינוך העברי שקדמו להנהגת חוק חינוך ממלכתי תשי"ג-1953).

# data[].attributes.attachment_link.title
בן-ציון מוסינזון

# data[].attributes.attachment_link.description
נולד בשנת תרל"ח (1878) באנדרייבקה שבפלך חצי האי קרים (אז ב אימפריה הרוסית). היה בין ראשוני ה סטודנטים ה יהודים שיצאו ללמוד ב שווייץ. כבר בשנת 1882 החליטה משפחתו לעלות ל ארץ ישראל אך התעכבה ב אודסה בשל צו עות'מאני.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[קיריבקה (אוקראינה) 1877 - תל אביב 1937]

מנהיגה הבכיר של מפלגת 'הפועל הצעיר' בתקופת העלייה השנייה ועורך עיתונה. נולד בשנת 1877 בכפר קיריבקה שליד ברשד בפלך פודוליה (אוקראינה) להוריו שרה וחיים שמחה. אביו היה רב, שוחט ובודק ומורה-הוראה ליהודי כפרו והסביבה. המשפחה היתה מרובת ילדים והתקיימה בדוחק. על תולדותיו עד הגיעו ארצה, והוא אז כבן 28 שנים, ידוע מעט מאוד. הוא עצמו מיעט להתייחס לקורותיו בתקופה זו אף בשנים מאוחרות יותר. המעט הידוע מקורו בעדות של אחרים. נראה שכמו רבים מבני העלייה השנייה ראה גם הוא את עלייתו כראשית חדשה המנותקת ממה שקדם לה. בהעדר תיעוד של ממש יקשה עלינו לעמוד על המניעים האישיים המיוחדים לעלייתו, ולקשור את עמדותיו ופעילויותיו בראשית ימיו בארץ לניסיונותיו הקודמים.

בעולם הרוחני של נעוריו נפגשו השכלה תורנית, שאותה קנה מאביו ואחר-כך מרבותיו בישיבה שבעיר ברשד, וספרות ההשכלה היהודית. בבגרותו גברה ידה של ההשכלה, שנתעשרה על-ידי ההיכרות עם ההגות החברתית האירופית והספרות הכללית. תקופת מה שירת בצבא הרוסי, ובו למד את השפה הרוסית והתוודע לספרותה. הגיע לאודסה, שהיתה אז מרכז של פעילות ציבורית ציונית ויצירה תרבותית לאומית. בפרוץ מלחמת רוסיה-יפאן נקרא אהרנוביץ לשרת בצבא המילואים, אך סירב וברח לברודי ששימשה אז תחנת-מעבר מרכזית לאלפי פליטים יהודים בדרכם לארצות המערב. קורותיו בברודי ערב עלייתו ארצה ידועים מעט יותר ממה שקדם להם, והם מתקשרים כבר במישרין לפעולתו בארץ-ישראל.

בקרב אוכלוסיית הפליטים הגדולה שימש אהרנוביץ מורה לעברית לבני הנוער. בשיעוריו הוא שילב חינוך ציוני ברוח רעיונות שהושמעו אז מפי אישים כמו אוסישקין, ויתקין ואחרים על חובת הנוער היהודי להגשים את הציונות בעבודה חקלאית על אדמת ארץ-ישראל. הוא היה מעורה בוויכוח שסער אז בתנועה הציונית סביב הצעת אוגאנדה ובמחלוקות שהתקיימו בין מפלגות הפועלים היהודיות על דרכי פתרונה של השאלה היהודית, אך לא היה חבר מפלגה. פעילותו הציבורית המוכרת הראשונה היתה ייסוד אגודה בשם 'חלוצי ציון', שנועדה לסייע לחבריה להכשיר עצמם מבחינה מעשית ורוחנית לקראת עלייה וייסוד מושבה מתוקנת... שתהיה למופת לעיני העם. או כמו שאמר מר אחד העם: מושבה שתהיה ביכולתה לחבב את הארץ על העם'. את תכלית אגודתו בארץ-ישראל תיאר במושגי ההתיישבות החקלאית שהיו מקובלים באותו זמן בקרב הציונות הרוסית. את מופת הרוח המופשט של אחד העם הוא כלל במצב האגודה לחובת הגשמה ציונית אישית על-ידי העלייה לארץ, חיי כפר ועבודה חקלאית, תרבות המשלבת קניינים לאומיים והשכלה כללית רחבה, הכרת הארץ ותושביה הערבים.

קשרי האגודה עם ארגונים ציוניים שפעלו באותם הימים בברודי אינם ידועים לנו. פניותיו של אהרנוביץ אל הוועד הציוני בווינה ואל אוסישקין, מנהיג ציוני רוסיה, בבקשת עזרה כלכלית להגשמת מטרות האגודה לא נענו, ואז הוא החליט לעלות לבדו כחלוץ המכשיר את התנאים לחבריו העתידים לבוא בעקבותיו.

בעדות מאוחרת קבע אהרנוביץ כי חשב לעסוק בארץ בהוראה. אך חזר בו מכוונה זו. אכן עבודת האדמה כמצווה אישית מחייבת וכאמצעי להגשמת הציונות נעשתה למוטיב המרכזי של חייו. בסוף 1905 הגיע לארץ והלך לעבוד בנס-ציונה. לאחר כמה ימי עבודה בסוף עונת הטבק, עבר יחד עם חבורת פועלים לרחובות בה חי שלוש שנים כפועל חקלאי ושומר בכרמים בעונת הבציר. מראשית ימיו בארץ התקשר ניסיון העבודה החקלאית בפעילות ציבורית. תחילה היה חבר הוועד שדאג לקליטת הפועלים בדיור ותעסוקה ברחובות, ואחר-כך מילא תפקיד מרכזי בהקמתו וניהולו של מטבח וחנות קואופרטיביים של פועלי המושבה.

החנות הוקמה בעזרת הלוואה מאת בנק אפ"ק. אהרנוביץ היה קונה את המצרכים ביפו, ומוכרם לפועלים במחיר העלות. תוך זמן קצר נקלעה החנות לקשיים כספיים ונסגרה, אך הפעלת מוסדות שירות עצמיים כאמצעי להוזלת הוצאות הקיום של הפועלים נקבעה בתפיסתו כגורם מרכזי בביסוס העבודה העברית במושבה.

כאשר הגיע אהרנוביץ ארצה כבר התקיימה מפלגת 'הפועל הצעיר'. בהנהגתה היו פועלים מראשוני העלייה השנייה ואישים מקרב האינטליגנציה היישובית שכבר ישבו כמה שנים בארץ. אהרנוביץ הצטרף מייד למפלגה זו והיה לאחד ממנהיגיה. תוך זמן קצר השתלב בהנהגתה ונשלח מטעמה לקונגרס הציוני ב- 1907 (בו השתתפו לראשונה שליחי הפועלים), ואחר-כך גם לקונגרסים ב- 1909 ו- 1913. ב- 1907 נבחר לעורך עיתול 'הפועל הצעיר', תפקיד שאותו מילא עד 1923, להוציא ארבע שנות מלחמת-העולם הראשונה שבהן היה גולה במצרים. מינויו של אהרנוביץ, שהיה חסר כל ניסיון עיתונאי קודם לכן, לא היה דבר מובן מאליו. הנהגת המפלגה חיפשה בתחילה עורך מבין הסופרים והעיתונאים העבריים בעלי השם בארץ ובחוץ-לארץ. אהרנוביץ עצמו קבע, כי נלקח מן העבודה במעדר ובבניין על-פי גזרת חבריו במפלגה וכנגד נטיית לִבו. צמיחתו להנהגת 'הפועל הצעיר' בתקופת העלייה השנייה אחוזה ללא הפרדה בהתגבשות המפלגה סביב היעד של כיבוש העבודה במושבות והדחייה למעשה של כיווני פעולה אחרים (ארגון הפועלים בערים, פעולה ציבורית במישור הפוליטי הרחב של היישוב) שנידונו בשנים הראשונות. אהרנוביץ היה המייצג המובהק של הדבקות בכיבוש העבודה כמוקד קיומו הקולקטיבי של 'הפועל הצעיר'. תפקיד העורך בתקופה שבה לא התקיימו מסגרות כלל יישוביות וכלי תקשורת המוניים זולת המלה המודפסת, שימש לו מנוף השפעה רב-כוח על עיצוב דרכה ועמדותיה של מפלגתו ואף מעמדה בחייו הציבוריים של היישוב.

עורך 'הפועל הצעיר'

ייסוד עיתון 'הפועל הצעיר' מהווה ציון דרך בתולדות המפלגה ותנועת הפועלים ובהתפתחות הספרות והעיתונות העברית בארץ-ישראל. בביוגראפיה של אהרנוביץ זהו המאורע השני בחשיבותו לאחר העלייה לארץ. חותמו האישי בעיתון היה מכריע מכוח תרומתו המרכזית כפובליציסט ומעמדו כעורך, שהוא גם ממנהיגיה של המפלגה. העיתון הוצג על-ידי מייסדיו כאמצעי לקידום מטרותיהם של הפועלים, אך בפועל היה היקף נושאיו וזיקותיו החברתיות רחב הרבה יותר. התפתחות זו נבעה מכמה גורמים: קיומה של קבוצת יוצרים ארצישראלים שהלכה וגדלה ונזקקה לבמה ספרותית משל עצמה; צרכיה התרבותיים של שכבת אינטליגנציה עברית חילונית ביישוב, שלא מצאה את סיפוקה בעיתונות הקיימת של אליעזר בן-יהודה וייחלה לכתב-עת ברמת העיתונות העברית בחוץ-לארץ; הרגלי הקריאה של הנוער האינטליגנטי במזרח-אירופה, שבו ראה 'הפועל הצעיר' את מאגר ממשיכיו; אופייה של מפלגת 'הפועל הצעיר' שהיתה מגוונת בהרכבה החברתי, מרוחקת מתפיסה מעמדית צרה, ובה רבים המורגלים בקריאת ספרות עברית וכללית; וכן בהשקפת העורך של מטרות העיתון.

תפיסתו של אהרנוביץ את צורכיהם התרבותיים של הפועלים כובשי העבודה, ואת חשיבות התכנים הרוחניים בתחייה הלאומית היהודית, הניעו אותו לטפח את העיתון כבמה לספרות ולהגות עברית כללית. העיתון פתח את שעריו כמעט לכל יוצר ויצירה בעלת רמה, אפילו ביטאו הללו אמונות ודעות שאינן מקובלות על העורך ומפלגתו. ביחסיו עם הסופרים היה אהרנוביץ מציג את חובת הכתיבה לעיתון כמילוי מצווה תרבותית לאומית, אך הוא רחק מכל דרישה לספרות מגויסת אפילו במובן הציוני הכללי לגמרי. חירות הכתיבה של סופרי העיתון שימשה לו עיקרון מנחה גם ביחסים עם גורמים חיצוניים. לפרסום רב זכתה החלטת הוועד האודסאי להפסיק את התמיכה בעיתון בשל דעות שהביע י"ח ברנר על הנצרות באחד ממאמריו. אהרנוביץ דחה כל ניסיון כפייה, ואמנם בעקבות הסערה הציבורית שהתעוררה חזר בו הוועד האודסאי מהחלטתו. במפלגתו פנימה נשמעה לא פעם ביקורת על מדיניותו בעריכת העיתון. טענה חוזרת ונשנית התייחסה למקום הנרחב שהוקדש לדברי ספרות והגות, שאינם משרתים במישרין את מטרותיה הציבוריות של המפלגה ואת האינטרסים של רבים מחבריה. פתיחת שערי העיתון בפני סופרים, שרבים מהם אינם קשורים למפלגה, מקפחת את חלקם של חברים מן השורה. אהרנוביץ דחה את הביקורת בקובעו, כי העיתון אינו צריך להסתגל לדרישות קוראיו אלא להרחיב את עולמם הרוחני ולטפח בהם צרכים תרבותיים חדשים.

שתי החוברות הראשונות של 'הפועל הצעיר' יצאו בסטנסיל, ולמן שנת 1908 הוא יצא בדפוס כירחון. בשנתו השלישית עבר העיתון מירושלים ליפו, שהיוותה את מרכז החיים הציבוריים והתרבותיים של היישוב החדש. בעיתון היו שלושה מדורים מרכזיים: חדשות מחיי היישוב, ציבור הפועלים והתנועה הציונית, פובליציסטיקה וספרות (יצירות מקוריות ומתורגמות, דברי הגות ומחקר). עם משתתפיו הקבועים נמנו מיטב היוצרים שחיו אז בארץ (י"ח ברנר, ר' בנימין, מ' סמילנסקי ואחרים), מעת-לעת נתפרסמו בו יצירות של המפורסמים שבסופרי הדור העבריים (ש' בן-ציון, מ"י ברדיצ'בסקי, י' כהן, ז' שניאור ואחרים). יוצרים העתידים לעשות להם שם בשנים שלאחר מכן החלו בו את דרכם הספרותית (ש"י עגנון, ד' שמעונוביץ, י' פיכמן ואחרים). החומר הספרותי שנתפרסם בעיתון, והמקום הרב שהוקדש בו לדברי ספרות, עשו את 'הפועל הצעיר' לכתב העת הספרותי החשוב ביותר בתקופת העלייה השנייה. תוך שנים מעטות נעשה העיתון לגורם רב חשיבות בחיי היישוב, ואף זכה לקוראים רבים בקרב הציבור הציוני המשכיל בגולה. מבקרי ספרות בני התקופה הדגישו את המזיגה, שנתקיימה בו בין מסורת הכתיבה של העיתונות העברית בחוץ-לארץ לבין לשון העיתונות והספרות שהתפתחה בארץ.

אהרנוביץ, שלא ראה את עצמו בר-סמכא בענייני ספרות ושירה, צירף עורך מיוחד למדור זה (רוב התקופה היתה זו דבורה בארון רעייתו), אך היה מעורב גם בתחום זה. בתחום הפובליציסטי היתה תרומתו לביסוס מעמדו של העיתון מכרעת. מאמריו על כיבוש העבודה, יחסי הפועלים והתנועה הציונית, התרבות העברית ונושאים מרכזיים אחרים מהווים אבני-דרך בהגות תנועת העבודה בתקופת העלייה השנייה. שלטה בהם תפיסה ריאליסטית, המבחינה בין המבוקש לבין האפשרי ומתרגמת את הרעיונות הגדולים לשפת המעשה. לשונם היתה חסכנית ומדויקת, בהירה ורחוקה ממליצות. ההיגיון היה נר לרגליו, ואמנם בפנייתו לחבריו הפועלים בלטה נימת המחנך הפונה להגיון שומעיו, מבקש לשכנעם ולא להטיל עליהם מרות. במאמריו הפולמוסיים, שבאו לשרת את מאבקיהם של הפועלים ביישוב ובתנועה הציונית, השתלבו אהדדי כושר ניתוח חד ועט שנון המקעקע את טיעוני יריביו.

הפועלים וכיבוש העבודה

בהתפתחות 'הפועל הצעיר' הופיע אהרנוביץ כשומר החומות של מסורת כיבוש העבודה בפני כל מגמה להעתיק את מרכז הכובד של חיי הפועלים לתחום אחר. מגמות כאלה החלו להתגלות מכיוונים שונים לאחר כמה שנות פעולה במושבות, כאשר התברר כי חרף העלייה שחלה בשכר העבודה ובביקוש לעבודה עברית לא גדל מספר הפועלים היהודים, ומצבם הבסיסי נשאר רעוע ולא היה בו כדי לאפשר קיום הוגן להם ולמשפחתם. לנוכח סימני השאלה באשר לצידוקה הלאומי והאישי של דרך כיבוש העבודה, נשמעו הצעות להעתיק את כיוון הפעולה לעבר ההתיישבות. יוסף ויתקין, שייצג בוויכוח המפלגתי את תובעי הרפורמה, טען כי קשיי העבודה העברית נובעים לא רק מקיומו של כוח עבודה זול ומתחרה וכן מאדישות האיכרים לאינטרסים לאומיים, אלא גם מעצם תנאיו של המשק החקלאי. גם אם יצליחו הפועלים היהודים לדחוק את הערבים מן המושבות. לא יוכלו להתמיד זמן רב ברמת החיים הנמוכה, המאפיינת את מעמד הפועלים החקלאים בכל ארצות העולם. את הפתרון לבעיית העבודה והפועל ראה ויתקין במסגרת של רפורמה כללית בדרכי ההתיישבות היהודית. כתחליף להתיישבות הפרטית הציע התיישבות, המבוססת על הון ציבורי וכוח-אדם שיוכשר בחוות לאומיות לעבודה חקלאית ולבניין משק עצמי. השקפה זו על פיתוח היישוב ויצירת מעמד פועלים יהודי היתה מנוגדת תכלית הניגוד למערכת ההנחות, שעליה נשענה תפיסת כיבוש העבודה של 'הפועל הצעיר'.

אהרנוביץ ראה בהצעה זו העתקה של בעיית הפועלים בארץ מן התחום הלאומי הכללי לתחום האינטרס הפרטי. האכזבה של כובשי העבודה לא נבעה, לדעתו, מגודל הוויתור האישי שנדרש מהם, אלא מאי-הצלחתם לעורר בעקבותיהם תנועת עלייה, שתביא לגידול כמותי מהיר של היישוב ולשינוי בסיסו החברתי. התאכרות כמענה לאינטרס פרטי היתה בעיניו מנוכרת למניעיהם המובהקים של פועלי העלייה השנייה. היא היתה גם מחוסרת היגיון כלכלי, שכן הניסיון הראה כי תנאיו של איכר זעיר בארץ-ישראל אינם טובים מאלה של פועל ותיק ומנוסה. בעיני המוני היהודים בגולה, הנוטים לעיר ולפרנסותיה, ודאי שלא היה יתרון לחיי איכר זעיר על חיי פועל חקלאי שכיר. מבחנה המרכזי של הגשמת הציונות בחיי עבודה חקלאית היה ונשאר בהתגלות מוטיבאציה לאומית אידיאליסטית כמניע מכריע בחייהם של יהודים רבים.

אהרנוביץ עירער גם על התפיסה הכללית של ויתקין באשר לדרך בניינו של היישוב היהודי. בתנאיה הפוליטיים והכלכליים של התנועה הציונית בעשור הראשון למאה, לא ראה סיכוי להתחלה של התיישבות גדולה המבוססת על הון ציבורי. גם אם יחול בעתיד הרחוק שינוי של ממש בתנאי הפעולה הציונית, תמשיך התפתחות המשק היהודי להיות תלויה בראש-וראשונה בהשקעות של הון פרטי.

אימוץ דרך ההתיישבות דרך הודאה בכישלון כיבוש העבודה משמעו השלמה עם דמותו הלאומית הפגומה של היישוב היהודי, והעדפת האינטרס של קומץ הפועלים הקיים על העתיד הלאומי הכללי. עמדתו של אהרנוביץ נתקבלה על-ידי הרוב במפלגה. דחיית דרך ההתאכדות עמדה ביסוד התנגדותו של 'הפועל הצעיר' ב- 1908 לתכניתו של רופין, שדיברה על חוות לאומיות בהן יוכשרו פועלים להתיישבות עצמית.

אהרנוביץ הדגיש את חשיבותו של היסוד האידיאליסטי בהכרעה הציונית של הפרט היהודי, אך את סיכויי כיבוש העבודה הוא ביסס על הנחות אמפיריות. הוא ראה שלושה גורמים עיקריים בהתבססות העבודה העברית: התחזקות העוינות הערבית כלפי היישוב היהודי כתוצאה מעצם התפתחותו; הוכחת יתרונו של הפועל היהודי על הערכי מבחינת המומחיות והמסירות; והתפתחות המשק הפרטי, שתהא כרוכה בהכרח בשיפור תנאי העובדים. דרישת אהרנוביץ מן הפועלים הייתה רחוקה מדוגמאטיות. הוא הבחין בין תעסוקות חקלאיות שונות, וביקש למקד את מאבק הפועלים באלו שבהן יש יתרון ברור לפועל היהודי האינטליגנטי. כן ראה אפשרות לשילוב בין כיבוש עבודה לכיבוש הקרקע, כאשר דובר על פיתוח המשק החקלאי בגליל. הצורך ליישב קרקעות, שנרכשו על-ידי הקרן הקיימת באיזור זה, והקשיים הכרוכים בחיי פועל שכיר במשק פלחה ריככו את התנגדותו להצעת ההתאכרות. כדי להקל על כיבוש העבודה נדרשת ההסתדרות הציונית להבטיח לפועלים תנאים מסייעים: בניין שיכונים, הוזלת שירותים חיוניים כמו מטבחים, מכבסות וכיו"ב.

ערב הקונגרס הציוני ב- 1909 קבע אהרנוביץ את תביעות 'הפועל הצעיר' מההסתדרות הציונית: להעתיק את מוקד פעולתה מן התחום המדיני לתחום פיתוח היישוב, להעמיד את העלייה כחובתו העליונה של הציוני, ולבסס את החברות בה לא על רכישת השקל אלא על שותפות אקטיבית בעבודה הארצישראלית. השינויים הקונסטיטוציוניים בעקבות מהפכת 'התורכים הצעירים' ועלייתם לשלטון של גורמים המעוניינים בפיתוח מהיר של ארצות האיזור, השמיטו את הקרקע מתחת לטענתם של יורשי הרצל בהנהגה הציונית, כי טרם הוכשרו התנאים לפעולה מעשית רחבת-היקף. אהרנוביץ תבע להיענות לתמורה המדינית הכללית בהמרת נוסחת באזל בנוסחה חדשה: 'הציונות שואפת לברוא מרכז גדול בארץ-ישראל ברשות הממשלה התורכית ותחת חסותה'. העתקת מוקד הפעולה הציונית לתחום פיתוח היישוב, מחייב להעביר לארץ את מרכזי המוסדות הכלכליים והוועד הפועל של ההסתדרות הציונית. נוסף על הקמת מוסדות, שיסייעו לכובשי העבודה במושבות, דיבר אהרנוביץ על ייסוד קרן למימון התיישבות של עולים חסרי אמצעים, שתפעל במקביל להתיישבות הפרטית. מתן לגיטימאציה להתיישבות פועלים בעתיד לא החליש אצלו את הדבקות בכיבוש העבודה כמשימה עליונה. אך תוצאות הקונגרס הציוני הנחילו לו אכזבה מרה. בגודל ייאושו הוא קרא לחבריו לפורש מן ההסתדרות הציונית: 'לעזוב את הציונות בלי ציון הקונגרסאות, ולהרים את הדגל הישן שהורידוהו בטעות. את הדגל של חיבת ציון', קריאה זו לא הניעה אותו להמרת האוריינטאציה על תנועה לאומית גדולה בגולה לאוריינטאציה על היישוב הארצישראלי עצמו בקידום ענייניו. אהרנוביץ הכיר היטב בתלות היישוב ו'הפועל הצעיר' בתנועה הציונית, והאמין כי ניתן לעשות את צרכיה באמצעות מאבק מבפנים. ואמנם הקונגרס הציוני ב- 1911 אישר אמונה זו.

הערעור על מסורת כיבוש העבודה בא לא רק מצד מגמת ההתיישבות. לנוכח קשייהם של כובשי העבודה היו שהציעו להמיר את הפועל האינטליגנטי בעל ההכרה בפועל טבעי, המורגל בעבודה גופנית ומוגבל בצרכיו התרבותיים. אהרנוביץ טען, שארץ-ישראל אינה יכולה לשמש יעד מתאים להגירת המוני יהודים מבקשי תעסוקה. ניסיון העלייה השנייה הוכיח, כי רק בעלי מניע לאומי אידיאליסטי עשויים להתמיד בחיים של פועל חקלאי שכיר; האחרים מעדיפים במוקדם או במאוחר את חיי העיר בגולה. הוא שלל גם את ההצעה להמיר את הפועל האינטליגנטי האשכנזי בפועל התימני, המסוגל להתמיד ברמת השכר של הפועל הערבי. השימוש בתימנים כמכשיר לכיבוש העבודות ששכרן נמוך אינו מוסרי, ומנציח את מצבם החברתי והתרבותי השפל.

אהרנוביץ ייחס לעמידת הפועלים במבחני כיבוש העבודה משמעות שמעבר להשגת מטרות ציוניות מוגדרות. היכולת להתמיד בחיי פועל חקלאי שכיר מתוך שיקול לאומי התפרשה לו כהתגברות על פסיכולוגיה של עם, שרחק מן הטבע ומעבודת השדה ונחלשה בו הכרת המחויבות הטבעית של היחיד לעמו. גילוי יכולת זו סיפק גם אישור לדרכה של הציונות המתגשמת בתהליך התפתחות איטי ולא בקפיצה היסטורית מהפכנית.

לקראת סוף תקופת העלייה השנייה נתרככה התנגדותו של אהרנוביץ לדרך ההתאכרות. הגורמים המרכזיים לכך היו השינוי שהתרחש בעמדת ההסתדרות הציונית כלפי פעולתה המעשית בארץ למן הקונגרס ב- 1911; פעולת המשרד הארצישראלי בראשות רופין, וההתחלות של התיישבות פועלים במרחביה ודגניה. אולם תמורה זו לא חוללה אצלו שינוי עמדה עקרוני לגבי תפקידם של הפועלים. הוא קבע אבחנה ברורה בין גישה אמפירית, המכירה באפשרות התיישבותם של פועלים לאחר כמה שנות עבודה שכירה, במימון עצמי מירבי ולא באמצעות תמיכה חיצונית, לבין העמדת ההתיישבות כמשימה העליונה. הגישה האחרונה היתה בעיניו בלתי ריאליסטית מבחינה כלכלית, מחנכת את הפועלים להסתמך על גורם חיצוני, ופוגעת במוטיבאציה שלהם בתקופת העבודה השכירה.

בעוד הערכתו הכללית את הדרך לפיתוח היישוב ולגידול מספר הפועלים היהודים השתנתה אך במעט, הרי לגבי העבודה החלה להתבלט אצלו תפיסה חדשה. בשנת 1909 הוא קבע, כי 'לא רבים הם הפועלים שעבודת האדמה כדבר בפני עצמו היא אצלם אידיאל. כל משיכתם לעבודה הזאת באה רק בכוח האידיאל הלאומי הקשור בה'. שלוש שנים לאחר מכן, מן הסתם בהשפעת הרעיונות של א"ד גורדון, הוא העתיק את נקודת הכובד של העבודה מתחום האינטרסים הלאומיים הריאליים והזכות על הארץ לתחום התוכן הרוחני והמוסרי הפנימי של התחייה היהודית. מול גורמיו החיצוניים של הקיום הלאומי הוא הציב את העבודה והמגע הבלתי אמצעי עם הטבע כמקורות החיים והיצירה של העם. ראוי לציין, שאהרונוביץ סירב בתחילה להדפיס את מאמריו של גורדון ב'הפועל הצעיר', שכן הם נראו לו כגילוי של 'עולם דמיוני'. העתקת התחייה הלאומית לתוך נשמתו של הפרט היהודי, ושחרורה מכל תנאי חיצוני ושיקולי היגיון, היו זרים לגמרי לתפיסתו הריאליסטית והמפוכחת את דרך ההגשמה הציונית. גם כאשר אהרנוביץ אימץ את הרעיונות של גורדון, הוא רחק מתפיסה דיכוטומית של התכנים הפנימיים והחיצוניים בתקומה הלאומית.

הדגשת ערכה העצמי של העבודה סיפקה לו אמות-מידה חדשות לביקורת האיכרים במושבות. הוא החל לבקר אותם לא רק על שאינם מספקים עבודה לפועלים יהודים, אלא גם על שאינם עובדים בעצמם, ובכך הם מחללים את דמות החיים היהודיים החדשים.

אבן-יסוד בהערכתו את דרכי פעולתה של ההסתדרות הציונית היתה האבחנה בין שיקולים לאומיים ארוכי-טווח לבין שיקולים כלכליים מיידיים. הוא טען כי התפתחות היישוב החדש אינה מצדיקה את גודל הסיוע שניתן לו ממקורות פרטיים וציבוריים כאחד. התפתחות זו הוא בחן בראש-וראשונה מצד יצירתו של 'ציבור עברי עובד' כמטרה מפורשת או מובלעת של כל הגורמים המעורבים בפיתוח היישוב. הצבת ההסתדרות הציונית כנושא לפעולת התיישבות עצמאית חייבה להשתחרר משיקולים כלכליים צרים בניהול מוסדותיה. שיקולים אלה אפיינו בראש-וראשונה את פעולת הבנק הציוני. אהרנוביץ תבע להחליף את הנהלתו, שנמצאה עדיין בידי 'המדיניים' בהנהגה הציונית - מתנגדיה של פעולה מעשית נרחבת לפני קבלת הצ'ארטר. השתלת המוני יהודים בקרקע המולדת ובריאת מעמד של איכרים עברים לא יכלו להימדד באמות-מידה מקובלות של יחס בין השקעה לתשואה. הביקורת שהוטחה בחוות הלאומיות ובניסיונות הראשונים של התיישבות פועלים מטעמים של כדאיות כלכלית ביטאה, לדעתו, אי-הבנה של מטרות הפעולה הציונית והשיקולים הצריכים להנחותה.

שאלת טעמה של הפעולה הציונית הופיעה כמקרה-מבחן לדרך פעולתו של 'הפועל הצעיר' וליחסיו החיצוניים כאשר הועסקו פועלים ערבים בעבודות שמומנו בכספי הלאום (בניין גימנסיה הרצליה במימון הקרן קיימת, בניין בית-הספר לבנות ביפו על-ידי הוועד האודסאי ועוד). היו במפלגה חברים שביקשו לכפות בכוח על המעבידים להעסיק פועלים יהודים; העסקת ערבים בכספי הלאום היוותה חילול כל הקדוש להם, והצדיקה לדעתם נקיטת דרכי טרור. אהרנוביץ שלל עמדה זו. המוסר היווה אטריבוט מהותי של תפיסתו הלאומית, שימוש באלימות לא ניתן להצדקה בשיקולים לאומיים. שימוש בכוח מצד הפועלים היה עלול לעורר תגובה-שכנגד ולהביא לערעור רקמתו החברתית העדינה של היישוב.

הספקנות שגילה אהרנוביץ בעבר באשר להיקף משאביה של ההסתדרות הציונית פינתה את מקומה בסוף תקופת העלייה השנייה לתחושת ביטחון. כניסת התנועה הלאומית להתמודדות עם האתגר של יישוב הארץ תפתח את כיסיהם של המוני יהודים, שעמדו עד אז מנגד בשל הנתק שבין הארגון הציוני להתפתחותו הממשית של היישוב. אף תנאיה הפוליטיים של ארץ-ישראל לאחר מהפכת 1908 היו נוחים יותר מבעבר לפיתוחו המהיר של היישוב היהודי.

התפיסה של אהרנוביץ את זהותה הרעיונית והציבורית של מפלגתו ניזונה מהשקפתו על כיבוש העבודה כעיקרון יסודי בבניין היישוב וכמשימה הלאומית העליונה של הפועלים. הזיקה ההדוקה, שנתקיימה בין גורל המאבק על העבודה העברית לבין עמדותיה ודרכי פעולתה של ההסתדרות הציונית בארץ, קבעה את המטרה המרכזית של הפעולה הציבורית המפלגתית. מפלגת 'הפועל הצעיר' נועדה להופיע בתנועה הציונית כנושאת הדגל של עבודה מעשית גדולה למען השגת המטרה של רוב יהודי. אהרנוביץ דיבר על כינון מסגרת עולמית, שתשמש ל'הפועל הצעיר' מנוף-כוח פוליטי במאבק על דרכי הפעולה הציונית ומאגר גדול של עולים חלוצים ממשיכי דרך כיבוש העבודה. את החברות ב'הפועל הצעיר' קבע אהרנוביץ לא על בסיס חיוב העיקרון של עבודה עברית בבניין היישוב. את תפקידה המעשי המרכזי של המפלגה הוא ראה בהבטחת התנאים ההכרחיים לקיומו ההוגן של הפועל במושבה. ביסוס הפועל מחוץ למעגל העבודה השכירה או בעיר הוצא מתחומי הפעולה המפלגתית.

הסוציאליזם היה פסול בעיניו במיוחד במסיבות הקיום הגלותי, שכן הוא הציע ליהודים תחליף לנאמנותם הלאומית. אהרנוביץ שלל נוסחאות סינתזה שהתנו באופן זה או זה את הגשת הציונות בהגשמת הסוציאליזם. העמדת הציונות למבחן של אידיאולוגיה היונקת ממציאות זרה לגמרי למציאותו ודרכיו של העם היהודי נתפסה אצלו כגילוי של התבוללות. השלטת נוסחאות רעיוניות מוכנות על ניסיונם של הפועלים חסמה את גילוי המשמעות והתכנים, הגנוזים במפגשו של היהודי עם המולדת ועבודת האדמה. אהרנוביץ לא הציע פרוגראמה של סוציאליזם לא מעמדי, או איזו פרוגראמה לאומית כללית, כאלטרנטיבה למלחמת המעמדות של ' פועלי ציון'. עמדתו ניזונה מגישה אמפירית לשאלות ההגשמה הציונית ומרגישות רוחנית לביטוי האותנטי והמקורי שבניסיון הפועל הארצישראלי. כיבוש העבודה כמצווה אישית ובמוקד לפעולה ציבורית סיפק הצדקה מלאה להתלכדות 'הפועל הצעיר' ולפעולתו הקולקטיבית גם בלא פרוגראמה חובקת כול.

דרכי החינוך ביישוב היהודי

אהרנוביץ הרבה לעסוק בשאלות החינוך והתרבות של היישוב. הוא קיבל מאחד העם את ההבחנה בין שאלת היהודים לשאלת היהדות, אך דחה את ההפרדה ביניהן במתן הפתרון. כנגד שאלת הרוח הלאומית בחינת ישות לעצמה, המתפתחת על-פי חוקיותה הפנימית, הוא העמיד את 'שאלת קיום האומה בכל מלוא היקפה'. תרבותו של עם לא הייתה בעיניו הגשמה של אידיאה, אלא בבואה של חייו הממשיים בכל גילוייהם. מבחנה המכריע של התחייה הלאומית היה בגילוייה הארציים: רכישת קרקע, התפתחות הכלכלה, גידול כמותו של היישוב. תפוצת העברית, עיצוב אורח חיים עצמי, ולא ביצירה הרוחנית המובהקת. בפארפראזה הפוכה על אמרתו הנודעת של אחד העם קבע, כי התרומה של מושבה אחת לתחייה הלאומית עולה בהרבה על תרומתן של מאה אקדמיות ללשון ולספרות.

גישה כללית זו קבעה את עמדותיו בשורת נושאים ציבוריים. בוויכוח שהתנהל בשאלת עבודתה הרוחנית של ההסתדרות הציונית בארץ, התנגד אהרנוביץ להשקעה של כספי לאום במוסדות לחינוך תיכוני ובאוניברסיטה עברית. הוא טען שאין הם מעמיקים את אחיזת היישוב בארץ ואינם עונים על צרכיו. לשם סיפוק צורכי ההשכלה של הדור הצעיר די היה, לדעתו, בחינוך יסודי לכול ובמוסדות מיוחדים להכשרה חקלאית ומקצועית. השכלה תרחיק גם בארץ את היהודי מעמל כפיים ותכשיל את היישוב במבחנו המכריע. העבודה הגופנית הייתה אצלו הערך המרכזי בחינוך הנוער, והצדקתו לאומית ואנושית כאחד. רק ליחידי סגולה מותר להקדיש את חייהם לפעילות רוחנית, לגבי האחרים התרחקות מעמל כפיים משמעה ירידה מוסרית.

בשלב מוקדם של פעילותו הפובליציסטית יצא אהרנוביץ בביקורת נוקבת כלפי מוסדות החינוך של חברות יהודיות אירופיות ('כל ישראל חברים', 'עזרה' ועוד), שהיוו גורם מרכזי בחינוך הארצישראלי בתחילת המאה. הוא ראה בהן סוכנויות של אימפריאליזם תרבותי, המדכאות את התפתחותו של המרכז הלאומי היהודי. את תקנת המצב ראה אהרנוביץ בהגברת מעורבותה של ההסתדרות הציונית בתחום החינוך ובהופעת הסתדרות המורים כגורם המכוון את התפתחותו וצרכיו של החינוך העברי ביישוב. שנים קודם שפרץ ריב הלשונות הוא תבע מהסתדרות המורים למנוע מחבריה להורות בבתי-הספר של החברות היהודיות ובכך לקבוע הפרדה חותכת בין הסקטור הלאומי לסקטור הלא-לאומי בחינוך היישובי. כנגד עמדת ההתבטלות של יהודי ארץ-ישראל כלפי יהדות התפוצות וארגוניה, דיבר אהרנוביץ על הצורך בהתארגנות עצמית על בסיס דמוקראטי לשם מתן ביטוי והבטחה של האינטרס היישובי. מסגרת כזו תשמש להסתדרות המורים בסיס-כוח להשפעה על התפתחות החינוך ביישוב.

ואמנם אהרנוביץ מילא תפקיד רב-חשיבות בריב השפות, כאשר ליבה באמצעות עיתונו את להט הקרב בקרב הסתדרות המורים וציבור התלמידים בבתי-הספר ובסמינר למורים ודחף את הפועלים למעורבות של ממש במאבק. מעמדו המרכזי של עיתון 'הפועל הצעיר' בחיי התרבות העברית הפך אותו למרכז השראה ומוקד לגורמים ציבוריים שונים במאבק על השלטת החינוך העברי ביישוב ולהינתקות מאפוטרופסותן של חברות יהודיות פילאנתרופיות בחוץ-לארץ.

ב-1915 הוגלה אהרנוביץ ואשתו דבורה ובתם ציפורה בת השנה לאלכסנדריה שבמצרים. תחילה התפרנס שם ממתן שיעורים פרטיים, ואחר-כך שימש מורה בסניף הגימנסיה הרצליה שיסד בעיר זו ד"ר ח' בוגרשוב.

משחזר עם משפחתו לארץ צוינה חזרתו בהבלטה מעל דפי 'הפועל הצעיר'. ב- 6 בדצמבר 1922 הפסיקו אהרנוביץ ואשתו דבורה את עבודתם במערכת העיתון. הודעה קצרה על כך פורסמה בעיתון לאחר כחודש ימים, וחתומים עליה יוסף אהרנוביץ ודבורה בארון. הסיבות להתפטרות לא היו ברורות כל צורכן, ולפיכך רבו השמועות וההשערות.

לאחר הקמת ההסתדרות העתיק אהרנוביץ את עיקר פעילותו מהמפלגה להסתדרות. ב- 1923 נתמנה אהרנוביץ למנהל בנק הפועלים. היה חבר מועצת עיריית תל-אביב ואחר-כך נשיא אגודת הסופרים.

ר' בנימין תיאר אותו כך:

אדם צנוע, פשוט אולי יותר מדי, מבטו אלכסוני במקצת, קולו צרוד... בשיחות פרטיות נתגלה לפניך אדם טהור כילד ופיקח כזקן עם נימה של עצב עמוק והומור משתעשע גם יחד. שיחתו הייתה תמיד בעלת לקח, בין אם היא נסבה על חיי יחידים ובין אם היא דנה בשאלות הכלל... הוא לא נאם אלא כשהעניין היה בעיניו ברור לגמרי, ואז הצטיין נאומו בבהירות, בחיטוב, בחדירה לעומק.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
עיתונות עברית; עיתונות; עתונות; כיבוש העבודה; עבודה עברית בארץ-ישראל; כבוש העבודה; אהרונוביץ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
יוסף; יוסף אהרונוביץ; אהרנוביץ יוסף;

# data[].attributes.attachment_link.title
יוסף אהרנוביץ

# data[].attributes.attachment_link.description
יוסף אהרונוביץ היה מנהיגה של מפלגת 'הפועל הצעיר' ועורך עיתונה. המאמר מתאר את תולדות חייו ובוחן את השקפתו ביחס לתפקיד העיתון : הרחבת עולמם הרוחני של הפועלים, עמידתו הבלתי מתפשרת על תפקידם של הפועלים בכיבוש העבודה העברית, והביקורת החריפה שלו על מוסדות החינוך האירופיים שפעלו בארץ ישראל.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
האקדמיה ללשון העברית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
י"א בכסלו תרל"א - כ"ז באייר תרצ"ב (1870-1932)

חבר ועד הלשון משנת תר"ף (1920)

חבר בוועדות המקצועיות למונחי נגינה ולשיפור הלשון

שמחה בן־ציון נולד בטלנשטי שבסרביה. מנערותו נמשך לכתיבה, ופרסם סיפורים וציורים בעיתונות העברית. תחילה עסק במסחר ואחר כך עבר להוראה בשיטת עברית בעברית. עמל על כתיבת שירים וסיפורים לתלמידיו וכינסם בספרי לימוד לבתי הספר העבריים בגולה ובארץ לפי שיטת עברית בעברית. ב־1898 עבר ללמד באודסה, והקים עם ביאליק ורבניצקי את הוצאת הספרים "מוריה" באודסה.

ש' בן־ציון עלה ארצה ב־1905 בהזמנת ועד חובבי ציון ללמד בבית הספר לבנות ביפו. הוא ערך ספרי לימוד ובהם "בן עמי" ו"במשעול" שנלמדו בבתי הספר. היה ממייסדי אחוזת בית, היה חבר ועד קהילת יפו - תל אביב וממלא מקומו של מאיר דיזנגוף.

הוא ערך כתבי עת ואסופות ובהם המאסף הספרותי־מדעי "העומר", הירחון לנוער "מולדת", הירחון "האזרח" מטעם הסתדרות "האזרח" מיסודו של מאיר דיזנגוף, השבועון "בוסתנאי" של התאחדות האיכרים, המוסף הספרותי של "חדשות הארץ", כתב מונוגרפיות על יישובים שפורסמו בספריית "לנוער" שבהוצאת אמנות, תרגם כתבים ושירים מגרמנית לעברית, החל בעריכת "ספר תל אביב" לתולדות העיר וכתב בו שני פרקים.

מכתביו: השומר בחלם (1907); מעשה בטבעת של ברכה (1917); כתבים לבני הנעורים (1923); בצאת ישראל ממצרים (1927); סנדלים בלים (1928). מתרגומיו: הרמן ודורותיאה (גתה, 1917), וילהלם טל: חזיון (שילר, 1920); צלילים (משירי היינה, 1923).

# data[].attributes.attachment_link.title
שמחה בן־ציון (שמחה אלתר גוטמן) - האקדמיה ללשון העברית

# data[].attributes.attachment_link.description
חבר ועד הלשון משנת תר"ף (1920) חבר בוועדות המקצועיות למונחי נגינה ולשיפור הלשון שמחה בן־ציון נולד בטלנשטי שבסרביה. מנערותו נמשך לכתיבה, ופרסם סיפורים וציורים בעיתונות העברית. תחילה עסק במסחר ואחר כך עבר להוראה בשיטת עברית בעברית. עמל על כתיבת שירים וסיפורים לתלמידיו וכינסם בספרי לימוד לבתי הספר העבריים בגולה ובארץ לפי שיטת עברית בעברית.

# data[].attributes.headline
מה היא מלחמת השפות? אנשים נלחמו על השפה העברית אבל מה היה המניע שלהם? למה השפה העברית הייתה כל כך חשובה להם שהם עשו אספות פומביות ?למה היא היה כל כך חשוב  שהיא תהיה השפה שבה ילמדו? מי הם הנואמים שמוזכרים בתחתית הכרזה ומה היה תפקידם באותה התקופה? למה דווקא הם נבחרו לנאום? איפה הם היום? מה הקשר שלהם לשפה העברית? מה הם הספיקו לעשות בחייהם? האם הצליחו להשיג את מטרותיהם וטרת האספה הפומבית? האם הם קשורים להיסטוריית העם היהודי ולהתפתחות השפה העברית בארץ ואם כן מה הייתה תורמתם להיסטוריה ולשפה ובמה ואיפה זה התבטא?

# data[].attributes.subject
מה היא מלחמת השפות? אנשים נלחמו על השפה העברית אבל מה היה המניע שלהם? למה השפה העברית הייתה כל כך חשובה להם שהם עשו אספות פומביות ?למה היא היה כל כך חשוב  שהיא תהיה השפה שבה ילמדו? מי הם הנואמים שמוזכרים בתחתית הכרזה ומה היה תפקידם באותה התקופה? למה דווקא הם נבחרו לנאום? איפה הם היום? מה הקשר שלהם לשפה העברית? מה הם הספיקו לעשות בחייהם? האם הצליחו להשיג את מטרותיהם וטרת האספה הפומבית? האם הם קשורים להיסטוריית העם היהודי ולהתפתחות השפה העברית בארץ ואם כן מה הייתה תורמתם להיסטוריה ולשפה ובמה ואיפה זה התבטא?

# data[].attributes.body
הגרסה הארוכה

# data[].attributes.headline
מה היא מלחמת השפות? למה השפה העברית הייתה כל כך חשובה שעשו אספות פומביות ונלחמו עבורה? מי הם הנואמים המוזכרים בתחתית הכרזה ולמה דווקא הם מוזכרים ונואמים?

# data[].attributes.subject
מה היא מלחמת השפות? למה השפה העברית הייתה כל כך חשובה שעשו אספות פומביות ונלחמו עבורה? מי הם הנואמים המוזכרים בתחתית הכרזה ולמה דווקא הם מוזכרים ונואמים?

# data[].attributes.body
הגרסה המקוצרת

# data[].attributes.headline
מה היא מלחמת השפות? כיצד התפתחה השפה העברית ומה הייתה חשיבותה? כיצד הכרזה מבטאת את מלחמת השפות?

# data[].attributes.subject
מה היא מלחמת השפות? כיצד התפתחה השפה העברית ומה הייתה חשיבותה? כיצד הכרזה מבטאת את מלחמת השפות?