# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Установіть послідовність подій дисидентського руху в Українській РСР.

﻿А створення Л. Лук'яненком Української робітничо-селянської спілки

Б початок випуску В. Чорноволом "самвидавського" журналу "Український вісник"

В заснування М. Руденком Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод

Г Рік видання роботи І. Дзюби "Русифікація чи інтернаціоналізм"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сидоренко Ірина Вікторівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Дисидентський рух. УГГ | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть послідовність подій дисидентського руху в Українській РСР. ﻿А створення Л. Лук'яненком Української робітничо-селянської спілки Б початок випуску В. Чорноволом "самвидавського" журналу "Український вісник" В заснування М. Руденком Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод Г Рік видання роботи І. Дзюби "Русифікація чи інтернаціоналізм"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна в 1932-1933 роках пережила страшну трагедію - Голодомор, який забрав мільйони людських життів.

Комуністичний режим намагався не тільки приховати правду про Голодомор в Україні, але й назавжди знищити крихти пам'яті про цей злочин. Небезпечним було не тільки писати про це в пресі, листах до партійних "вождів" або ж родичів за кордон, але навіть згадувати в приватних щоденниках. Будь-який необережний запис міг зруйнувати життя, вилитися в десятиліття таборів ҐУЛАҐу. Однак, попри всі небезпеки, у найважчі часи знаходилися люди, що, відчуваючи свою відповідальність перед наступними поколіннями, не могли мовчати, намагалися розповісти правду.

Цьогоріч ми згадуємо Людей правди - тих, хто не боялися говорити та писати про Голодомор навіть у часи, коли це могло коштувати життя.

В четверту суботу листопада в Україні на підставі Указів Президента Л. Кучми № 1310/98 та Президента В. Ющенка № 431/2007 відзначається День пам'яті жертв Голодомору. Щороку Український інститут національної пам'яті пропонує спеціальну тему Дня для підкреслення певного аспекту трагедії Голодомору 1932-1933 рр. Цього року такою темою є "Люди правди" - особливе вшанування пам'яті людей, які ризикуючи кар'єрою, свободою або навіть життям зробили все, щоб зберегти та поширити правдиві відомості про Голодомор. Гасло заходів 2015 р. - "Щоб світ знав" ( Серія плакатів "Люди правди" у соціальній мережі Facebook; англійською мовою; російською мовою; португальською мовою).
Люди правди
Ґарет Джонс (1905-1935) - британський журналіст. Автор понад 20 статей на тему голоду. Він тричі побував у Радянському Союзі, востаннє - у березні 1933 р. Порушивши заборону на в'їзд іноземним журналістам до України, нелегально здійснив поїздку Харківською областю. 29 березня 1933 р. Ґарет скликав прес-конференцію в Берліні, на якій уперше публічно заявив про Голодомор. Прес-реліз був опублікований багатьма газетами, зокрема "NewYorkEveningPost" та "ManchesterGuardian". Всього Джоунз до 1935 р. видав декілька десятків статей на тему голоду та побаченого в голодній Україні.
"Я пройшов через безліч сіл... Скрізь чув плач: "У нас немає хліба. Ми помираємо! Передайте в Англію, що ми пухнемо від голоду".
Малкольм Маґґерідж (1903-1990) - британський журналіст, автор низки статей із описом голоду в Україні та роману "Зима у Москві", виданого у 1934 р. У 1933 р. дістався до охопленої голодом України. Завдяки його репортажам Великобританія дізналась про голод. У 2008 р. за вагомий особистий внесок у донесення до світової спільноти правди про геноцид Українського народу під час Голодомору 1932-1933 рр. ҐаретДжоунз та Малколм Маґґерідж були нагороджені (посмертно) орденом "За заслуги" III ступеня.
"Я ніколи не посмію цього забути... Хліборобів, які в снігу на колінах жебрають шматок хліба".
Андрей Шептицький (1865-1944) - митрополит Української греко-католицької церкви. 24 липня 1933 р. разом із вищим духовенством церкви проголошує відозву "Україна в передсмертних судорогах". У ній він закликає християн усього світу поширювати правду про Голодомор в Україні і надавати допомогу голодуючому українському народові. Пастирське послання зачитали у греко-католицьких церквах як в Галичині, так і поза її межами. Про нечуваний злочин у радянській Україні митрополит поінформував Ватикан. Наступного дня після оголошення відозви 35 українських громадських організацій та партій об'єдналися в Український громадський комітет рятунку України, який став координатором допомоги голодуючим. Утім, радянська влада від будь-якої зовнішньої допомоги відмовлялася, приховуючи факт геноциду в Україні.
"Усі радіостанції просимо рознести наш голос цілому світові: може дійде він і до убогих хатин конаючих з голоду селян".
Мілена Рудницька (1892-1976) - громадська активістка, депутатка польського Сейму, автор статей на тему Голодомору. Мілена стала неофіційним послом, яка за допомогою офіційних і приватних зустрічей із представниками різних країн світу та керівників неурядових установ намагалася змінити суспільну думку та вплинути на Радянський Союз. Ці сподівання ґрунтувалися на винесенні питання про голод на розгляд Ліги Націй та допомогу Міжнародного Червоного Хреста. Рудницькій вдалося приватно провести зустріч із Головою Ради Ліги Націй - Прем'єр-міністром та міністром закордонних справ Норвегії доктором Йоганом Людвіґом Мовінкелем. Останньому були передані матеріали про голод одразу від кількох міжнародних і українських організацій.
"Великий Голод був найбільшою катастрофою, яку Україна пережила - як щодо кількості жертв, так і щодо людських страждань".
Йоган Людвіґ Мовінкель (1870-1943) - Прем'єр-міністр Норвегії, Президент Ради Ліги Націй у 1933 р., який виніс питання Голодомору на розгляд Ради Ліги Націй. Успішний бізнесмен, прихильник економічного об'єднання європейських країн на основі зони вільної торгівлі. Один із предтеч Європейського Союзу. Противник нацистів. У 1933 р. йому були передані матеріали про голод одразу від кількох українських і міжнародних організацій. Такий дипломатичний хід переконав його пролобіювати українське питання. Втім, зусилля Мовінкеля не увінчалися успіхом. 29 вересня 1933 р. в Женеві відбулося засідання Ліги Націй за участі 14 держав. Мовінкель чотири рази брав слово, щоб переконати представників країн-учасниць у важливості допомоги жителям радянської України. Однак його заклик не був підтриманий. Постійні члени Ради Великобританія та Франція висловилися проти. Врешті-решт вирішено передати українську справу на розгляд Міжнародного Червоного Хреста, який у свою чергу звернувся до радянського уряду з пропозицією дати згоду на організацію міжнародної допомоги для голодуючих. На це в грудні 1933 р. з Москви надійшла відповідь, в якій було заявлено, що жодного голоду в УСРР і Північному Кавказі немає.
"Ідеться про життя мільйонів. Тому я не міг мовчати".
Нестор Білоус (1889-1972) - колгоспний сторож із Харківщини (с. Леб'яже), свідок Голодомору, автор щоденника. Щоденник вів із 1911 року, хоча мав всього три класи церковно-парафіяльної школи. Брав участь у Першій світовій війні. Пережив голод 1921-1922 рр. і Голодомор 1932-1933 рр., жахливі реалії якого описав простою мовою. На початку серпня 1937 року Нестора було заарештовано, а через кілька місяців засуджено на 6 років ув'язнення у ГУЛАГу за статтею 54-10 Карного кодексу УРСР - "контрреволюційна діяльність, спрямована на підрив колгоспного ладу". Білоуса визнали винним у тому, що він "неоднократно в разговорах с членами колхоза "Красный колос" проводил контрреволюционную агитацию и вел дневник, куда записывал свои контрреволюционные мысли". 30 липня 2008 р. Харківська обласна прокуратура переглянула справу Н. Білоуса і на підставі ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" винесла рішення про його повну реабілітацію.
"Почалася тепла погода і сходять всі посіви... Колгоспи сіють... Люди мруть з голоду...".
Марко Желізняк (1893-1982) - селянин-фотоаматор із села Удачне на Донеччині. Село від початку 1920-х мало свого фотолітописця. Він знімав усе: від першого трактора в Удачному до страхітливих подій Голодомору. Камера Желізняка зафіксувала розкуркулення та відбирання хліба. Зберігши знімки, він лише після смерті Сталіна написав коментарі до них.
"Що сьогодні є рядовий знімок, те завтра буде історією".
Олександра Радченко (1896-1965) - вчителька з Харкова, свідок Голодомору, автор щоденника, в якому описала перебіг тих страшних подій. Мала трьох дочок - Еліду, Віру, Діну. Сім'я пережила Голодомор, Великий терор та Другу світову війну. Олександру було заарештовано в серпні 1945 р. При обшуку вилучено сім зошитів - щоденників 1926-1945 рр. П'ять-шість зошитів спалили діти Олександри Миколаївни, побоюючись арешту та намагаючись допомогти матері, яка була під слідством. Комуністичний суд виніс жорстокий вирок - 10 років ГУЛАГу. Олександра Радченко повернулася в Україну лише в серпні 1955 р., після відбуття повного терміну ув'язнення. 23 липня 1991 р. Олександру Радченко посмертно реабілітували. Матеріали слідства, разом із щоденниками віднайдено лише у 2001 р.
"Щоденник я присвятила своїм дітям, щоб вони літ за 20 прочитали й побачили, як страждав і стогнав народ, який був жахливий голод, якими жорстокими методами будували соціалізм".
Вільям Генрі Чемберлин (1897-1969) - американський журналіст, московський кореспондент бостонської газети "ChristianScienseMonitor", історик. У жовтні 1933-го подорожував Україною. Повідомлення з цієї мандрівки до Бостона він надсилав із осені 1934-го, коли назавжди залишив СРСР. Тоді ж вийшла його книжка "Залізна доба Росії". В окремому розділі про Україну він розповідав, що голод охопив територію з населенням 60 млн, а кількість жертв становила 3-4 млн осіб. У 1944 р. у Нью-Йорку вийшла ще одна книга Вільяма Чемберлина "Україна: пригнічена нація".
"Не було в історії людства катастрофи таких величезних розмірів, яка привернула б таку малу увагу міжнародного світу... Голод був інструментом національної політики більшовиків, вжитим свідомо як останній засіб зломити опір українського селянства проти системи".
Улас Самчук (1905-1987) - український письменник. У 1934 р. Самчук завершує роботу над романом "Марія" - першим художнім твором на тему Голодомору, який має посвяту "Матерям, що загинули голодною смертю на Україні в роках 1932-1933". Жах матері у голодні роки полягав у тому, що вона ніяк не могла зарадити стражданням дитини, яка повільно угасала на її очах, і частіше за все помирала першою. В Україні роман вийшов лише у 1991 р.
"Марія стоїть над дитиною і думає: "Вмреш, дитинко. На широкому світі немає вже для тебе трошечки хліба... Зовсім трошечки хліба...".
Віктор Кравченко (1905-1966) - колишній радянський функціонер, автор книг "Я обрав свободу" і "Я обираю справедливість". У 1944-му зумів втекти на Захід та опублікувати бестселер "Я обрав свободу", де описав колективізацію, Голодомор, Великий терор, свідком яких був. У цей самий час Міністерство державної безпеки СРСР організувало міжнародну кампанію з дискредитації Кравченка. Тривалий судовий розгляд, що проходив від 24 січня до 22 березня 1949 р. в Парижі, був названий "процесом століття" через кількість залучених свідків з обох боків. Від Кравченка це були переважно безпосередні свідки злочинів комуністичної системи. Захист спирався переважно на свідчення відомих осіб. Суд став на бік Кравченка і присудив йому компенсацію в розмірі 50 тис. франків.
"Тут я побачив людей, що помирали на самоті, повільно, помирали страхітливо, безцільно, без надії, що їх жертва виправдана. Вони потрапили в пастку і залишились там помирати від голоду, кожен у власному домі, за політичним рішенням, прийнятим у далекій столиці за столами для нарад і банкетів. Не було навіть розради від неминучості щоб полегшити жах".
Рафаель Лемкін (1900-1959) - американський юрист, автор статті "Радянський геноцид в Україні", книги "Правління Осьових сил в окупованій Європі". Саме він уперше застосовував термін "геноцид" до Голодомору 1932-1933 років, визначивши його як "координоване планування різних дій спрямованих на знищення основоположних основ життя національних груп, з метою повного винищення самих цих груп". За допомогою його зусиль термін геноцид було додано до переліку звинувачень проти найвищого командування нацистів. Він був одним із авторів резолюції Генеральної Асамблеї ООН - "Конвенції про запобігання та покарання злочинів геноциду", в якій було надано остаточне визначення геноциду в юридичних термінах.
"Голодомор є класичним прикладом радянського геноциду, найдовшого й наймасштабнішого експерименту з русифікації, а саме - винищення української нації".
Роберт Конквест (1917-2015) - американський історик-радянолог, автор книги "Жнива скорботи" - найґрунтовнішої наукової праці про Голодомор. "Жнива скорботи" з'явилися у 1986 р. у престижному OxfordUniversityPress й до сьогодні залишаються найвідомішою у світі працею про Україну. Висновок автора полягає в тому, що селянство підрадянської України стало жертвою страхітливого експерименту - "терору голодом". У 1993 р. книга "Жнива скорботи" вийшла друком і в Україні. У 2005 р. її автор нагороджений найвищою цивільною нагородою у Сполучених Штатах Америки - "Президентською медаллю Свободи". Президент України Віктор Ющенко за вагомий особистий внесок у дослідження голодоморів в Україні у 2005 р. нагородив орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня.
"Суд історії не може оголосити іншого вироку радянському режимові, крім кримінальної відповідальності".
Джеймс Мейс (1952-2004) - американський історик, голова Комісії Конгресу США зі збору свідчень очевидців голоду, автор безлічі публікацій про Голодомор. У результаті роботи Комісії зі збору свідчень опубліковано тритомник майже двох сотень усних свідчень про голод в Україні. В нашій країні ці матеріали перевидані у 2008 р. У 1993 р. Джеймс Мейс переїхав до України. Працював у Києво-Могилянській академії, займався політологією і дослідженням Голодомору. Він характеризував українське суспільство як постгеноцидне: "Це глибоко травматизований, зранений організм, який щосили намагається забути про жахи минулого...". Саме Мейс запропонував запалити свічки в знак пам'яті за померлими: "...щоб прості українці запалили в цей день у вікнах свічки - вони стануть поминальними свічками за батьками, дідами, прадідами, вони освітять майбутнє без жертв, без насильства, без жахів". 26 листопада 2005 р. його нагороджено орденом князя Ярослава Мудрого II ступеня (посмертно).
"Мені судилася така доля, що ваші мертві вибрали мене. Не можна займатися історією голокосту та не стати хоч би напівєвреєм, як не можна займатися історією голодомору й не стати хоча б напівукраїнцем".
Володимир Маняк (1934-1992) і Лідія Коваленко-Маня к (1936-1993)- відомі українські громадсько-політичні діячі, публіцисти, журналісти. Вони одними з перших в радянській Україні почали досліджувати Голодомор. З 1987-го збирали документи та свідчення понад 1000 очевидців геноциду й у 1991 р. видали "33-й: Голод: Народна Книга-Меморіал". Подружжю Маняків посмертно присуджено у 1993 році Державну премію України ім. Т. Шевченка за вагомий внесок у дослідження голодоморів в Україні, привернення уваги міжнародної спільноти до визнання голодомору 1932-1933 в УРСР актом геноциду українського народу, активну громадянську діяльність щодо вшанування пам'яті жертв трагедії.
"Хай ця гірка Книга, народжена після десятиліть безмолвства, ляже першим каменем у підмурок всенародного пам'ятника трагічної історії українського народу. Ми прагнемо відродження українського народу взагалі і головного носія українства - селянина, зокрема. Відродження можливе лише тоді, коли народ не втратив свою пам'ять".

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ять про Голодомор 1932-1933

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна в 1932-1933 роках пережила страшну трагедію - Голодомор, який забрав мільйони людських життів. Комуністичний режим намагався не тільки приховати правду про Голодомор в Україні, але й назавжди знищити крихти пам'яті про цей злочин. Небезпечним було не тільки писати про це в пресі, листах до партійних "вождів" або ж родичів за кордон, але навіть згадувати в приватних щоденниках.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наприкінці листопада, коли відбувається вшанування пам'яті жертв Голодомору, українці та небайдужі люди по всьому світу приєднуються до меморіальних заходів.

Учасники Української академії лідерства створили віртуальний "ресторан пам'яті" - сайт, на якому можна переглянути фотографії та опис страв, які рятували українців у час масового голоду, а також переглянути відео зі свідченнями людей, які пережили Голодомор 1932-1933 років.

Також в Українській академії лідерства закликають підписати петицію про внесення слова "Голодомор" в словники англійської мови. "Станом на 2020 рік більшість країн не визнали Голодомор геноцидом українців. Саме слово "Голодомор" залишається невідомим, адже його не існує в словниках, а отже, поширення та розуміння інформації про цей злочин радянської влади залишається ускладненим", - йдеться на сторінці сайту.

Фонд Музею Голодомору спільно з агенцією Postmen створив платформу зі збору коштів "Зерна правди", яка має на меті відродити пам'ять про кожного загиблого під час геноциду 1932-1933 років. Проєкт ставить за мету зібрати кошти на будівництво другої черги Національного музею Голодомору та створити в Україні експозицію світового рівня. З кожною пожертвою на сайті відкривається ім'я однієї жертви Голодомору, таким чином крок за кроком відновлюючи пам'ять про кожного замордованого.

Як зазначають організатори, значна кількість пожертв надходить з країн, де помітною є українська діаспора - Канада, США, Аргентина і Росія.

В Сполучених Штатах та Канаді активно долучаються до меморіальних заходів, пов'язаних з Голодомором. Член канадського парламенту українського походження Іван Бейкер опублікував відео, в якому закликав вшанувати жертв геноциду діями.

"Моя баба Олена пережила Голодомор. Одного разу вона сказала мені, що сподівається, що жертв Голодомору не лише пам'ятатимуть, але також їх будуть вшановувати, - розповів Бейкер. - Вона сказала, що вшанування означає не лише зберігати пам'ять, а й працювати для того, щоб такий злочин ніколи не трапився знову. І один з шляхів це зробити - щоб канадійці та люди по всьому світу засвоїли уроки Голодомору".

Іван Бейкер додав, що це можна робити через такі ініціативи, як відкриття меморіалу жертвам Голодомору в Торонто, і через внесення подій 1932-1933 в шкільні програми в Канаді. Відтак член парламенту закликав подвоїти зусилля для поширення інформації про Голодомор у світі.

Над тим, щоб включити Голодомор до шкільної програми, працюють також у США. Мета потребує багато часу, адже, на відміну від України, де освітні програми централізовані, в Сполучених Штатах навчальні курси пишуться та затверджуються місцевими відділами освіти. "Кожен штат та кожна школа навіть свої має правила, тому на жаль, наш шлях буде тривати трошки довше, ніж нам хотілося", - розповів Голосу Америки Михайло Савків, голова Крайового комітету США з визнання Голодомору геноцидом.

Вшанування пам'яті жертв геноциду 1932-1933 років відбувається в багатьох штатах у США. Зокрема в музеї Голокосту в штаті Іллінойс презентували свідчення людей, які пережили Голодомор в Україні. "Цей голод є одним з найменш відомих, але найбільших жахливих геноцидів 20 століття", - йдеться в описі події. Протягом зустрічі в музеї Голокосту в Іллінойсі закликали збільшити обізнаність про події 1932-1933 років в Україні та виступити проти тих, хто заперечує геноцид.
Дивіться також: Голодомор - українці США взялися за монументальну справу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
геноцид українців

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вшанування пам'яті

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
меморіальні заходи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музей голодомору

# data[].attributes.attachment_link.title
Знати і пам'ятати: українці у світі вшановують пам'ять жертв Голодомору

# data[].attributes.attachment_link.description
Наприкінці листопада, коли відбувається вшанування пам'яті жертв Голодомору, українці та небайдужі люди по всьому світу приєднуються до меморіальних заходів. Учасники Української академії лідерства створили віртуальний "ресторан пам'яті" - сайт, на якому можна переглянути фотографії та опис страв, які рятували українців у час масового голоду, а також переглянути відео зі свідченнями людей, які пережили Голодомор 1932-1933 років.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Презентації з географії

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація на тему: "Українська діаспора"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Підпільні друкарні та газети, масові демонстрації під посольством Радянського Союзу, протестні акції та культурні проекти - до здобуття Україною Незалежності приблизно 1,3 мільйона українських діаспорян у Канаді йшли майже століття. У 25-у річницю української Незалежності канадці святкують 125-річчя перших українських поселень на канадських теренах. Разом з тим понад 15 мільйонів українських діаспорян в усьому світі продовжують інформаційно, культурно, фінансово й морально підтримувати Україну на шляху до демократичного, відкритого суспільства. Як це було і що робиться зараз?
​"Були колись на цих землях вільні люди - козаки. За волю вони готові були голову положити. За волю треба бути готовим пожертвувати. 500 років тому тут люди були вільними, нині тут живуть кріпаки", - так у серпні 1990 року в Запоріжжі звернувся до українців нинішній депутат канадського парламенту та учасник українського Руху Борис Вжезневський.

Він разом з усіма присутніми на мітингу бажав тоді здобуття Україною Незалежності й самостійного процвітання. Але вже тоді зрозумів, що для жителів східної та південної України, які найбільше постраждали від сталінського терору і Голодомору, історія здебільшого починалась з більшовицької революції, а тому людям потрібно все пояснювати, розповідає в інтерв'ю Радіо Свобода Борис Вжесневський.

"Майже щодня, коли я подорожував на Донбасі (у 1980-х роках - ред.), мене брало КДБ для розмов. Дивно було те, що між людьми ніхто не чув про якусь "донецьку", "криворізьку" чи "новоросійську" "автономні республіки". А от перші секретарі чи КДБ часто згадували про це. Одного разу перший секретар навіть показав мені карту, і я побачив, що то були за плани. Те, як Путін собі уявляв "Новоросію" після втечі Януковича, збігається з тими планами КДБ і картами того часу", - каже Борис Вжесневський.

Коли після серпневого путчу 1991 року постало питання підготовки до українського референдуму Вжесневський разом з канадськими активістами почали інформаційну кампанію на сході і півдні України, переконуючи людей проголосувати за Незалежність України. Підпільну друкарню на кошти Йосипа Терлецького організували у Києві, а звідти потягами упродовж трьох місяців розвозили мільйони інформаційних листівок "Актив Волі" та тисячі афіш. Більше того, знімали соціальну рекламу на підтримку Незалежності, тексти до якої писав Дмитро Павличко. "Все було масштабно, але засекречено", - згадує Борис Вжесневський.

"Таке було надзвичайне почуття увечері, коли довідалися результат (референдуму - ред.). Зрозуміли, що ті мрії моїх батьків, дідів, яких не було вже з нами, здійснюються", - розповідає депутат парламенту Канаду.
100 років перших українських поселень у Канаді - перший рік незалежних українців в Україні
Отож, 1991 року, відзнаючи 100-ліття від дня перших українських поселень у Канаді, українська діаспора одночасно відзначала й українську Незалежність, до якої прагнула і йшла усі ці роки. Канада стала першою країною Заходу, яка визнала Незалежність України на міжнародному рівні. Важливо це й тому, що Канада була і є членом "Великої сімки". Провідну роль у цьому відіграв тиск з боку канадської діаспори: інформаційні програми на місцевих телеканалах, маніфестації, заклики, петиції, організація товариств, як-от "Товариство прихильників Руху" та безліч інших ініціатив.

"Ми збирали різні підписи, щоб подавати до уряду. Ми організовували демонстарції проти відвідин офіційних делегацій з Радянської України. Канадський уряд усвідомлював, що ці делегації не відзеркалюють становище звичайних українців, а більше відзеркалюють становище Радянського Союзу", - каже Радіо Свобода Мирослава Підгірна, заступник голови Манітобської провінційної ради Конгресу українців Канади.
Допомога українським дисидентам
"Звільніть Мороза" ("Free Moroz") - кричали українці під стінами посольства Радянського Союзу в Оттаві на початку 1980-х, розповідає Любомир Чабурський, колишній адвокат і менеджер IT-проектів, який навчався в той час у Торонто. Українці, які виїхали з України у повоєнні роки, були політично активні й постійно допомогали дисидентському рухові, виступаючи за визволення його членів: В'ячеслава Чорновола, патріарха Йосипа Сліпого, Валентина Мороза - та влаштовуючи голодування, пригадує Любомир Чабурський.

"Одного разу ми з нагоди Жовтневої революції стояли під посольством радянським в Оттаві. Нас було приблизно 300-400 людей. Люди приходили на прийом. Я перейшла на той бік вулиці, де стояв величезний паркан у 4-5 метрів, і роздавала летючки, де згадувалось, що в Радянському Союзі не панує добробут та людські права, що то є диктатура, і один чоловік вирвав з рук ту летючку і вдарив. Я була в такому шоці, була молодою і до цього часу такого зі мною не було. А ще, колись, коли я працювала в уряді, то під час обідньої перерви прийшла на демонстрацію. Стояла разом з Валентином Морозом у тиші. Я вийшла з себе і сказала "Ганьба! Ганьба!", а Валентин Мороз мені: "Пані Оксано, Ви не кричіть, лиш спокійно стійте коло мене", - згадує Оксана Башук Гепбурн, колишній радник уряду Канади, журналістка.
Як підтримували Україну на телебаченні та на Олімпіаді в Монреалі
Зі словами протесту проти ситуації в Україні українські студенти в Канаді виступили і під час Олімпійських ігор у Монреалі 1976 року, каже історик з Канади Радомир Білаш. Він зазначає, що студенти викупили сектор, а коли телевізійні камери спрямували на них, дістали українські прапори й плакати з гаслами на підтримку України.

Щотижнева телевізійна програма на одному з канадських телеканалів постійно інформувала канадську громадськість про Україну та українські справи. Упродовж 1984-1989 років Любомир Чабурський як ведучий програми спілкувався з різними членами української громади.

"Як уже Горбачов взявся до керівництва Радянського Союзу, то зв'язки ставали вільнішими і легшими. І час від часу почали з України приїжджати культурні діячи. У тому контексті приїхали Іван Драч, Юрій Іллєнко", - каже Любомир Чабурський.

З Незалежністю діаспоряни отримали змогу вільно приїжджати в Україну, відвідувати своїх родичів і близьких, організовувати обміни та з'їзди науковців, культурних діячів.

"У часи Радянського Союзу всі мали нагоду думати тільки одним способом і могли мати тільки одну думку. Ми хотіли показати, що є різні способи різних думок, що можна по-своєму дивитись на якусь тему і навіть більше робити", - розповідає про перші конференції для чернівецьких музейників Радомир Білаш.
"Діаспора - прес-секретар України під час Майдану"
Під час Революції гідності українці в усьому світі влаштовували мітинги і демострації, а також проводили інформаційні кампанії, пояснюючи закордонним чиновникам і громадськості, що насправді відбувається в Україні.

Діаспора до певної міри взяла роль прес-секретаря України

"Діаспора до певної міри взяла роль прес-секретаря України, тому що тоді не було уряду: один уряд розпадався і втікав, а інший ще не прийшов. Дуже багато людей поїхало підтримувати Україну, висилало допомогу. Діаспора стала таким малим урядом в екзилі. Ми писали прес-релізи, їздили до Вашингтона, і аж тоді в Америці зрозуміли, що в Україні переворот уряду, і що це є прагнення України до Незалежності та Свободи", - каже Марта Фаріон, президент Києво-Могилянської фундації Америки, активний член української громади Чикаго.
Що далі?
Під час Майдану українська діаспора була рупором і в Європі. Але справжня робота починається лише зараз, тому в час війни мітингами та протестами достукатися до свідомості європейців стає важче, потрібно вдаватись до інших інструментів взаємодії - створювати культурні платформи й обміни, каже ініціатор організації "АртМайдан" у німецькому Гамбурзі Юлія Марушко.

Я зрозуміла, що не можна орієнтуватися тільки на українців, нам потрібно виходити на європейський рівень

"На місці свого проживання, наприклад, у Гамбурзі, маю зрозуміти, а що взагалі це означає? Чому німець має прийти на українське кіно? Як зробити, щоб українське стало нормальним? Як зробити, щоб ми не були якимись крикливими, небезпечними, дикими? А дійсно були людьми, з якими можна нормально співпрацювати. Я зрозуміла, що не можна орієнтуватися тільки на українців, нам потрібно виходити на європейський рівень", - каже Юлія Марушко.

Гуманітарна допомога бійцям, культурні проекти, укладання економічних угод, як-от нещодавне підписання зони вільної торгівлі з Канадою, розвиток громадських організацій - все сприяє розвитку демократії в Україні, але за цю демократію і свободи потрібно постійно боротися та обстоювати, особливо маючи такого сусіда, як Росія, переконана Мирослава Підгірна.

Свої права і свободу українці відстояли у цій війні, яку, на думку Бориса Вжесневського, вже виграли, і тепер украй важливо починати відбудовувати нову економіку, вважає він.

"Я б хотів, щоб нарешті в Україні будувалася система некорумпована, а щоб кожна людина мала не лише політичну, але й економічну свободу будувати майбутнє для себе, для своєї родини, для своїх дітей та онуків".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
публікації радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
25 років незалежності україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
незалежність

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Альона Качкан

# data[].attributes.attachment_link.title
Як українська діаспора виборювала незалежність України

# data[].attributes.attachment_link.description
Підпільні друкарні та газети, масові демонстрації під посольством Радянського Союзу, протестні акції та культурні проекти - до здобуття Україною Незалежності приблизно 1,3 мільйона українських діаспорян у Канаді йшли майже століття. У 25-у річницю української Незалежності канадці святкують 125-річчя перших українських поселень на канадських теренах.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дисидентський рух в Україні

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте відповіді на питання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Анатоліївна Шерганова