# data[].attributes.attachment_link.readable_text
România comunistă este denumirea perioadei de dictatură comunistă în România între anii 1947-1989, respectiv Republica Populară Română între 1947 și 1965 și Republica Socialistă România între 1965 și 1989.

Viața politică, economică, socială, culturală etc. au fost subordonate treptat unui partid unic, Partidul Comunist Român (numit Partidul Muncitoresc Român între 1948-1965), care a fost la guvernare în toată această perioadă și a instaurat un sistem totalitar. Instituțiile de stat au fost și ele subordonate partidului.

Nikita Hrușciov primit la București de Gheorghiu-Dej, Nicolae Ceaușescu și alți lideri comuniști (iunie 1960)

După 1944, Uniunea Sovietică a făcut presiuni pentru includerea în guvernele postbelice ale României a unor reprezentanți ai Partidul Comunist din România, recent reintrat în legalitate (partidul fusese interzis în 1924 pe motivul acceptării tezei cominterniste „a dreptului popoarelor oprimate din România imperialistă la autodeterminare până la despărțirea de stat"), în vreme ce liderii necomuniști erau eliminați în mod constant din viața politică.

În primii ani de dominație comunistă resursele României au fost exploatate de sovietici prin intermediul companiilor mixte româno-sovietice SovRom, înființate după încheierea conflagrației mondiale pentru a gestiona plata datoriilor de război către URSS, stabilite prin Tratatul de Pace de la Paris la suma de 300.000.000 dolari (echivalentul a cca. 5 miliarde de dolari la valoarea din 2014). SovRom-urile nu au fost ceva specific românesc, sovieticii înființând asemenea societăți mixte în toate țările care trebuiau să le plătească despăgubiri de război (în Finlanda, de pildă, a fost înființată o societate mixtă pentru producerea construcțiilor de lemn numită Puutalo Oy). Un mare număr de oameni au fost executați (estimările variază de la 137 [3] Arhivat în , la Wayback Machine. la zeci de mii ), încă și mai mulți au fost condamnați la închisoare. Există mărturii despre numeroase cazuri de abuzuri, asasinate sau torturi aplicate, în principal, în cazurile oponenților politici.. La începutul deceniului al șaptelea (1960 - 1970), guvernul român a început să treacă la acțiuni de independență față de Uniunea Sovietică.

Nicolae și Elena Ceaușescu în vizită la Pol Pot, 30 mai 1978.

După decesul lui Gheorghe Gheorghiu-Dej, survenit în martie 1965, Nicolae Ceaușescu a fost ales noul Secretar General al PCR în 1965 și președinte al Consiliului de Stat în 1967. Denunțarea invaziei sovietice în Cehoslovacia din 1968 și scurta relaxare a represiunii interne, l-au ajutat pe noul lider comunist de la București să-și creeze o imagine pozitivă în țară și în Occident. El a devenit președinte al Republicii Socialiste România în 1974.

Guvernarea comunistă a aplicat o economie planificată, de comandă și control, cu planuri cincinale, după naționalizarea din iunie 1948, cum s-a întâmplat și în celelalte state est-europene ocupate de Uniunea Sovietică.

În zona rurală, se urmărea eliminarea elementelor cu potențial capitalist (țăranii înstăriți, denumiți chiaburi și considerați dușmani ai regimului) și colectivizarea agriculturii. Conform propagandei, scopul consta în ridicarea nivelului de trai și a culturii maselor. Neîndeplinirea planului de producție era pusă pe seama celor socotiți indezirabili de către regim, considerați sabotori și deferiți justiției. Astfel de procese au abundat în anii 1949 și 1950.

Industrializarea forțată a făcut ca anumite ramuri ale industriei (de exemplu, industria constructoare de mașini, siderurgică, chimică) să crească foarte mult, dar cu neglijarea producției bunurilor de larg consum. Această creștere economică preferențială, susținută și prin mari credite obținute din vest, nu a putut fi menținută și a scăzut gradual în intensitate până s-a ajuns la austeritate. Dificultățile economice și represiunea internă constantă din 1944 au avut ca rezultat prăbușirea regimului comunist în România în Revoluția din decembrie 1989.

Regimul comunist a restricționat libertatea de a ieși din țară. Emigranții erau considerați trădători deoarece aleseseră să nu participe la construirea socialismului în România.

În perioada 1959-1989, statul român a permis emigrarea a aproape 200.000 de etnici evrei, pentru care Israel a plătit sume importante în valută forte, produse agricole și alte diverse avantaje.

România a obținut, în 1975, clauza națiunii celei mai favorizate, printr-o serie de concesii făcute Washingtonului, inclusiv acceptul de a permite emigrarea evreilor către Israel sau Statele Unite ale Americii.

Emigrarea etnicilor germani

Potrivit declarațiilor lui Heinz-Günter Hüsch, avocatul care a reprezentat RFG în negocierile cu România în perioada 1968-1989, în martie - decembrie '70, s-a negociat plecarea a 4.000 de etnici germani. Pentru '71 - 6.000 de etnici germani, la fel în 1972, în 1973 - 4.000 de etnici germani. Decretul Consiliului de Stat nr.402 din 1 noiembrie 1982 prevedea următoarele: „Persoanele care cer și li se aprobă stabilirea definitivă în străinătate sînt obligate să plătească integral datoriile pe care le au față de stat, unități socialiste și alte organizații. De asemenea, au obligația să achite în întregime pensiile de întreținere și orice alte datorii față de persoanele fizice. Persoanele cărora li s-a aprobat stabilirea definitivă în străinătate sînt obligate să restituie, în valută, statului roman, cheltuielile efectuate pentru școlarizare, specializare și perfecționare, inclusiv bursele, în cadrul învățămîntului liceal, superior, postuniversitar și doctorat." Sumele plătite de statul german pentru compensarea acestor cheltuieli de școlarizare erau împărțite pe categorii: 1.800 de mărci germane pentru persoanele cu studii medii, 5.500 de mărci germane pentru studenți și 7.000 de mărci germane pentru cei cu studii superioare încheiate. În 1988 suma cerută pentru fiecare persoană era unică - 8.950 de mărci. Banii ajungeau într-un cont al Băncii Române de Comerț Exterior. „În 99% din cazuri, banii au fost folosiți pentru plata datoriei externe a României", a arătat Florian Banu, cercetător în cadrul CNSAS, care a publicat un studiu pe această temă. În urma negocierilor purtate de Heinz-Günter Hüsch cu reprezentanții Securității, din România au plecat între 1968 și 1989 peste 200.000 de etnici germani din România.

Surse media estimează că un număr de circa 230.000 de șvabi și sași au părăsit în acest fel România, statul german achitând, în compensare, aproximativ trei miliarde de mărci.

Emigrarea altor categorii de cetățeni

În perioada 1970-1973, operațiunea „Peregrinii" a adus în visteria României peste șase milioane de dolari din vânzarea cetățenilor de etnie românească.

Cetățenii români ale căror rude doreau să plece din țară sau chiar candidați la emigrare erau contactați și li se cereau bani, apartamente în România, mașini și alte lucruri de valoare în schimbul promisiunii de emigrare. Tarifele practicate mergeau de la 800 până la 10.000 de dolari de persoană.

Defilare de 23 August

O analiză detaliată a crimelor comise de regimul comunist în România a fost făcută de Comisia Prezidențială pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România creată de președinția României în aprilie 2006, care a elaborat un raport cunoscut de publicul mai larg sub numele de „Raportul Tismăneanu". În acest raport au fost identificate următoarele crime principale comise de regimul comunist din România:

1. Abandonarea intereselor naționale prin servilism în relațiile cu URSS după 1945;

2. Anihilarea statului de drept și a pluralismului prin înscenări și fraude, mai ales după furtul alegerilor în noiembrie 1946;

3. Distrugerea partidelor politice, prin arestarea liderilor și a militanților;

4. Impunerea unui regim dictatorial total înfeudat Moscovei și ostil valorilor politice și culturale naționale, lichidarea sindicatelor libere, distrugerea social-democrației ca mișcare politică opusă bolșevismului PCR;

5. Sovietizarea totală, prin forță, a României, mai ales în perioada 1948-1956, și impunerea unui sistem politic despotic, condus de o castă profitoare (nomenclatura), strâns unită în jurul liderului suprem;

6. Politica de exterminism social (lichidarea fizică, prin asasinat, deportare, întemnițare, muncă forțată, a unor categorii sociale - burghezie, moșierime, țărani, intelectuali, studenți) ghidată de preceptul luptei de clasă a făcut între 500 000 și două milioane de victime;

7. Persecuția minorităților etnice, religioase, culturale sau de orientare sexuală;

8. Exterminarea programată a deținuților politici;

9. Exterminarea grupurilor de partizani care reprezentau rezistența anticomunistă armată în munți (1945-1962);

10. Represiunea împotriva cultelor, desființarea Bisericii Române Unite (Greco-Catolice);

11. Arestarea, uciderea, detenția politica sau deportarea țăranilor oponenți colectivizării, lichidarea violentă a revoltelor țărănești (1949-1962);

12. Deportările cu scop de exterminare, represiunile etnice, gonirea și „vânzarea" evreilor și germanilor;

13. Represiunea împotriva culturii, cenzura extremă, arestarea si umilirea intelectualilor neînregimentați ori protestatari (1945-1989);

14. Reprimarea mișcărilor și acțiunilor studențești din 1956;

15. Reprimarea mișcărilor muncitorești din Valea Jiului (1977), Brașov (1987) și a celorlalte greve din anii 1980;

16. Reprimarea oponenților și disidenților în anii 1970 și 1980 (omorârea inginerului Gheorghe Ursu, condamnarea la moarte a lui Mircea Răceanu, Ion Mihai Pacepa, Liviu Turcu, Constantin Răuță);

17. Distrugerea patrimoniului istoric și cultural prin dărâmările din anii 1980 (un sfert din centrul istoric al Bucureștiului) și în cele mai multe din orașele mari ale României;

18. Crearea de lagăre pentru copiii fără părinți sau cu handicap (ex: Cighid);

19. Impunerea unor norme aberante privitoare la „alimentația rațională"; înfometarea populației, oprirea căldurii, starea de mizerie la care regimul a condamnat un întreg popor;

20. Conceptualizarea mizeriei materiale și morale, precum și a fricii, ca instrumente de menținere a puterii comuniste;

21. Masacrarea cetățenilor, din ordinul lui Nicolae Ceaușescu, cu aprobarea conducerii Comitetului Politic Executiv al CC al PCR, în timpul Revoluției din 1989.

Raportul "Tismaneanu" prezintă instituțiile și personajele cheie ale opresiunii comuniste:

Prima generație de comuniști

Demnitari vinovați de „impunerea și perpetuarea unui sistem bazat pe crimă și fărădelege"

Demnitari ai aparatului represiv

Șefii spionajului

Ziariști

Conducătorii aparatului ideologic în perioada Ceaușescu

Exponenți ai protocronismului.

În raport sunt nominalizați și disidenții din perioada regimului comunist.

1. Termen utilizat de Comisia Prezidențială pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România.

2. Ortografiat Republica Populară Romînă între 1954 și 1964. În 1954 litera â a fost înlocuită cu î în toate cuvintele. În 1964 s-a revenit la scrierea cu â la cuvântul român și toate derivatele acestuia.

3. Nu a existat o Republică Comunistă, deși a existat un Partid Comunist. Republica a fost socialistă (https://dexonline.ro/definitie/socialism) (toate mijloacele de producție aparțineau statului în 1965, când s-a schimbat denumirea oficială a țării), dar nu comunistă (https://dexonline.ro/definitie/comunism) (în care de exemplu, nu se foloseau bani și toate bunurile, nu numai mijloacele de producție, aparțineau tuturor).

4. „Orientările și directivele venite de la Moscova s-au aflat în conflict cu interesele românești. Pentru regimul sovietic, România era un segment din „cordonul sanitar" instituit de „statele burgheze", segment ce trebuia sfărâmat. De aici teza lansată de Comintern despre „caracterul multinațional al statului roman și cea a autodeterminării până la despărțirea de stat a popoarelor din România" adică, moldovenii din Basarabia, maghiarii din Transilvania, bulgarii din Dobrogea. Uniunea Sovietică și Cominternul urmăreau dezagregarea României, acțiunile lor îmbrăcând forme variate, de la propagandă până la posibila intervenție armată (ultimul plan de intervenție militară datează din 1924). Florin Constantiniu, O istorie sinceră a poporului român, Editura Univers Enciclopedic, 1999

5. "[1]", doar în închisoarea de la Aiud erau 625 de deținuți politici, în perioada 1945 - 1964

6. Cum au fost vânduți evreii români de către comuniști în schimbul porcilor, vitelor și ovinelor: „Evreii, germanii și petrolul sunt cea mai profitabilă marfă", 21 aprilie 2015, Stefan Both, „Adevărul", accesat la 12 septembrie 2016

7. cu 35 Kg. de agoniseală de persoană, aproximativ greutatea admisă pentru o călatorie cu avionul

8. Cum au fost vânduți evreii români de către comuniști în schimbul porcilor, vitelor și ovinelor: „Evreii, germanii și petrolul sunt cea mai profitabilă marfă", 21 aprilie 2015, Stefan Both, „Adevărul", accesat la 12 septembrie 2016

9. „Sașii, "vânduți" la bucată pentru datoriile externe ale României". turnulsfatului.ro.

10. „Mărturia INCREDIBILĂ a germanului care cumpăra SAȘII de la comuniști. Ce preț aveau oamenii". REALITATEA.NET. . Arhivat din original la .

Bibliografie

Vlad Georgescu, Istoria românilor de la origini pînă în zilele noastre, Ediția a II-a, Humanitas, București, 1992 ISBN 973-28-0265-0

„Destinul României (1918-1954)", Henri Prost, 2006, Editura Compania

„România sub regimul comunist", Dennis Deletant, 2006, București, Fundația Academia Civică

„De la Ialta la Glasnost", Agnes Heller, Ferenc Fehér, 1993, Timișoara, Editura de Vest

„România între Yalta și Malta", Titu Georgescu, 1993, București, Casa de Editură și Presă "șansa"

„Stânga în România 1832-1948", F. Vladimir Krasnosselski

„Tentativă de sinucidere sau asasinat?", 1991, Danemarca, editura Victor Frunză

„România comunistă. Statul și propaganda 1948-1953", Eugen Denize, Cezar Mata, 2005, Târgoviște, Editura Cetatea de Scaun

„Totalitarism și rezistență, teroare și represiune în România comunistă", CNSAS, 2001, București

„Miturile comunismului românesc", Lucian Boia, Editura Universității din București, 1995, 1997; Nemira 1998

„Mitologia științifică a comunismului", Lucian Boia, Humanitas, 1999, 2005, 2011

„România în anii socialismului : 1948-1978", Gheorghe Surpat, Ion Alexandrescu, Ion Bulei, Gheorghe I. Ioniță, Constantin Mocanu, Editura politică, București, 1980

„Istoria comunismului în România", Victor Frunză, ed. EVF, și harta Iulianei Barnea de la Inst. de Arheologie București

Dăinuire în răspântii de imperii. Teroarea roșie, Lucian Orășel, Editura Amaltea, 2004 - recenzie

Fl. Constantiniu, A. Pop, Schisma roșie. România și declanșarea conflictului sovieto-iugoslav (1948-1950), Editura Compania, București, 2007.

Lungu, Corneliu Mihai și Retegan, Mihai: 1956 - Explozia. Percepții române, iugoslave și sovietice asupra evenimentelor din Polonia și Ungaria, Univers Enciclopedic, București, 1996.

en Judge, Edward H., Langdon, John W.: The Cold War: A History Through Documents,Prentice, Hall Inc., New Jersey, 1999.

***: Declarația cu privire la poziția Partidului Muncitoresc Român în problemele mișcării comuniste și muncitorești internaționale adoptată de Plenara lărgită a C.C.al P.M.R. din aprilie 1964, Editura Politică, București, 1964.

Baciu, Nicolae: Agonia României 1944-1948, Editura Junimea, Iași, 1991.

Brucan, Silviu: Generația irosită. Memorii, Editurile Univers & Calistrat Hogaș, București,1992.

Betea, Lavinia: Maurer și lumea de ieri: mărturii despre stalinizarea României, Fundația Culturală Ion Slavici, Arad, 1995.

Iliescu, Ion: Momente de istorie,vol. I, decembrie 1989-iunie 1990, vol. II, iunie 1990-septembrie 1991, și vol III, septembrie 1991-octombrie 1992, Editura Enciclopedică,București, 1995-1996.

Betea, Lavinia: Alexandru Bârlădeanu despre Dej, Ceaușescu și Iliescu. Convorbiri, Editura Evenimentul Românesc, București, 1997.

Apostol, Gheorghe: Eu și Gheorghiu Dej, București, 1998.

Brucan, Silviu: A fost intervenție sovietică în decembrie '89 în România? Noi dezvăluiri din arhivele secrete americane și sovietice, Adevărul, 25 ianuarie 2001.

O istorie a comunismului din România. Manual pentru liceu, Mihai Stamatescu, Raluca Grosescu, Dorin Dobrincu, Andrei Muraru, Liviu Plesa, Sorin Andreescu, Editura Polirom, 2008 - recenzie1[nefuncțională] - recenzie2

Istoria comunismului din România. Documente perioada Gheorghe Gheorghiu-Dej (1945-1989), Mihnea Berindei, Dorin Dobrincu, Armand Goșu (editori), București, Ed. Humanitas, 2009, pp. 67-68 și 194-197.

Regimul comunist din România. O cronologie politică (1945-1989), Narcis Dorin Ion, București, Editura Tritonic, 2003 (în colaborare cu Mihai Retegan și Cristina Păiușan);

Stalinizarea României. Republica Populară Română 1948 - 1950: transformări instituționale, Nicoleta Ionescu - Gură, București, Ed. Bic All, 2005

Colectivizarea agriculturii. Represiunea, vol. I, 1949 - 1953, Dan Cătănuș, Octavian Roske, INST, 2004, pp. 74-108. - recenzie

Comunism și represiune în România. Istoria tematică a unui fratricid național (volum coordonat de Ruxandra Cesereanu, Iași, Editura Polirom) - recenzie Arhivat în , la Wayback Machine.

România 1945-1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea. A-E, coordonator Octavian Roske, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, 2012 - recenzie

Stalinizare și destalinizare, Cosmin Budeancă, Florentin Olteanu, Editura Polirom, Iași, 2015 - recenzie

Centrul Internațional de Studii asupra Comunismului, Cartea morților din închisori, lagăre, deportări, coordonare și studiu introductiv Romulus Rusan, colaboratori Ioana Boca, Virginia Ion, Angela Bilcea, Andreea Cârstea, editor Virginia Ion (București: Fundația Academia Civică, 2013).

Stephane Courtois (coordonator), Nicolas Werth, Jean-Louis Panne, Andrzej Paczkowski, Karel Bartosek, Jean-Louis Margolin, Cartea Neagră a Comunismului. Crime, teroare, represiune (București: Humanitas, Fundația Academia Civică, 1998);

Dennis Deletant, Teroarea comunistă în România: Gheorghiu-Dej și statul polițienesc, 1948-1965, traducere traducere de Lucian Leuștean (Iași: Polirom, 2001).

Dennis Deletant, România sub regimul comunist, traducere de Delia Războiescu (București: Fundația Academia Civică, 2012);

Despre deportări și detenție

Uranus - Gherla, via Salcia: vieți amânate, Alexandru Mihalcea, Editura Ex Ponto, 2005 - recenzie1 Arhivat în , la Wayback Machine. - recenzie2 Arhivat în , la Wayback Machine.

Dimensiunea represiunii din România în regimul comunist. Dislocări de persoane și fixări de domiciliu obligatoriu, Nicoleta Ionescu - Gură, București, Ed. Corint, 2010

ComunismulInRomania.ro

Raportul final al Comisiei Prezidențiale pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, București, 2006

Un regim ilegitim si criminal, declarația Președintelui Traian Băsescu, 22.12.2006, Revista 22

Ceausescu.org

Memorialul Sighet

Istorii ale fugii unor români din propria lor țară

Martiri și mărturisitori români, în temniță cu Hristos! Arhivat în , la Wayback Machine.

Culegere de poezii propangandistice, 1952

Comunismul românesc de la începuturi până la moartea lui Gh. Gheorghiu-Dej, Denize Eugen, Memoria - revista gândirii arestate

DEZBATERE: Care a fost contribuția evreilor la instaurarea comunismului în România? Răspund Neagu Djuvara, Radu Ioanid, Lucian Boia, Liviu Rotman, Marius Oprea, Stelian Tănase Arhivat în , la Wayback Machine., 30 martie 2012, Petre Badica, România liberă

Comunismul românesc - cum a fost posibil?, 20 aprilie 2010, Adrian Majuru, Cotidianul

Puterea și exilul reflectate în istorie Arhivat în , la Wayback Machine., 10 iulie 2008, Adrian Majuru, România liberă

10 chipuri ale comunismului din Romania, 17 decembrie 2009, Nicu Parlog, Adrian Nicolae, Descoperă

Stăpanii României comuniste, 15 aprilie 2013, Vladimir Tismăneanu, Evenimentul zilei - arhivă

Represiunea comunistă

# data[].attributes.attachment_link.description
România comunistă este denumirea perioadei de dictatură comunistă în România între anii 1947-1989, respectiv Republica Populară Română între 1947 și 1965 și Republica Socialistă România între 1965 și 1989. Viața politică, economică, socială, culturală etc.

# data[].attributes.body
În perioada comunistă, presa din România a creat o realitate paralelă, încercând să ascundă realitatea din România de la acea vreme. Presa nu era preocupată de adevăr, ci de „fardarea minciunii”.[1]

Epoca de aur a reprezentat pentru gazetarii români o îngrădire a libertății de exprimare.

Criticul literar Mircea Zaciu a denumit "deceniul satanic” perioada 1980-1989, perioadă în care cultul personalității lui Ceaușescu a atins cele mai înalte culmi. Trecerea de la comunismul „liberal” la cultul personalității s-a produs treptat, procesul începând în 1971, după ce Nicolae Ceaușescu a făcut o vizită în China și Coreea, de unde a venit cu idei pentru a schimba România. Dictatorul român a fost impresionat de „noua revoluție culturală” chineză din epoca lui Mao Zedong și de puternicul cult al personalității din epoca lui Kim Ir Sen în Coreea de Nord.

# data[].attributes.body
După datele oficiale, în luna decembrie 1989, în România se tipăreau 495 de publicații, fie că era vorba de ziare naționale Scânteia, România liberă, Libertatea, fie de reviste de profil Flacăra, Femeia, Sportul, Munca, fie de reviste culturale, România literară, Contemporanul, Săptămîna culturală.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Regizorul Theodor Cristian Popescu, apreciat pentru „Trilogie belgrădeană", „Copiii unui Dumnezeu mai mic" sau „Îngeri în America", spectacole de dinainte de 2000, dar şi pentru „Femeia din trecut", realizat după întoarcerea sa din Canada, ne oferă pe scena Teatrului Naţional „Radu Stanca" din Sibiu una dintre cele mai bune producţii ale sale.

Dramaturgul Aurel Baranga i-a dedicat satira scrisă în două acte, „Opinia publică", actorului Radu Beligan, care a şi jucat rolurile principale (Chitlaru şi prezentatorul), la premiera de pe 19 aprilie 1967 de la Teatrul de Comedie din Bucureşti. Spectacolul de la Sibiu are o construcţie pirandelliană, cu multiple paliere de teatralitate şi cu o anume proiecţie spre public, regizorul alegând cheia unei comedii muzicale cu comunişti din '68. Intriga este plasată într-un perimetru moral minat de egoism, laşitate şi poltronerie, care provoacă o adevărată reacţie în lanţ.
Cu sarcini de partid
Aurel Baranga, care a debutat în „Bilete de papagal" al lui Arghezi, a scris în 1948 textul imnului României comuniste, „Zdrobite cătuşe", pe muzica lui Matei Socor. Tot în 1948, dramaturgul a primit ca „sarcină de partid" să înfiinţeze revista de satiră şi umor „Urzica", iar din 1949 şi până la sfârşitul vieţii (10 iunie 1979) a fost redactor-şef al acesteia. Astfel, toată agitaţia cotidiană din interiorul unei redacţii, reflectată în „Opinia publică", îi era binecunoscută celui care a mai scris piesele „Fii cuminte, Cristofor!" sau „Mielul turbat".

În spectacolul de la Sibiu, Chitlaru (Marius Turdeanu) ajunge printr-o eroare redactor-şef adjunct, după care este executat, până la cele trei finaluri posibile, de directorul Cristinoiu (un Nicu Mihoc versatil), de colegii „binevoitori", dar şi de opinia publică, aceasta din urmă fiind reprezentată de publicul interactiv.

De remarcat sunt rolurile Dianei Fufezan (Otilia, Gina sau Niculina Gogolan), credibilă în interpretarea junei şi timidei ziariste Otilia îndrăgostită de Chitlaru, dar şi cele ale tandemului Turculeţ/Băjenaru (Liviu Vlad/ Dan Glasu), responsabili administrativi ai „Făcliei Vii" şi veşnici vasali linguşitori, în poziţia de drepţi în faţa directorului. Marius Turdeanu, care a impresionat la Sibiu şi în rolul lui Cioran, face un Chitlaru demn, secondat de prietenul său Pascalide (Cătălin Neghină), intrând într-un adevărat joc al ielelor, în căutarea unei iluzorii dreptăţi jurnalistice.
Valoare arhivistică
Decorul imaginat de Dragoş Buhagiar este unul instalaţie, subdivizat în camere - birouri deschise, cu citate din emisiunile lui Bocăneţ, cu monitoare alb-negru care prezintă imagini de arhivă ale „realizărilor" vremii, începând din anii '60. Creaţiile video originale aparţin lui Daniel Gontz, coregrafia lui Florin Fieroiu, dimensiunea documentară fiind topită în corpusul spectacolului.

Treptat, actorii încep să cânte la microfon melodiile originale ale lui Vlaicu Golcea, scena metamorfozându-se, prin scheciurile savuroase, într-un fel album duminical de altădată. Imaginile redau şi anii '80, iar în fundal auzim, la un moment dat, vocea lui Aurel Baranga care ne spune: „O, de-am avea amintirile pe care le vrem!".

Astfel, după 20 de ani de la căderea Ceauşeştilor, aducerea în atenţie a acestei piese este importantă pentru că spulberă multe preconcepţii legate de comunism. Gestul regizorului ne reaminteşte că nu toată dramaturgia scrisă în acea perioadă de autori consideraţi aserviţi sistemului poate fi catalogată aprioric ca fiind de proastă calitate. „Opinia publică", spectacol ce a avut premiera la sfârşitul anului trecut şi s-a jucat în Festivalul Internaţional de Teatru de la Sibiu, ne invită astfel la o reevaluare binemeritată a propriilor prejudecăţi. Singurul test posibil de rezistenţă al piesei rămâne hohotul homeric de râs, care se declanşează instantaneu, atunci şi acum, însumând reacţiile surprinse ale publicului.

Info:

Teatrul Naţional „Radu Stanca", Sibiu
Opinia publică de Aurel Baranga
Regia: Theodor Cristian Popescu
Scenografia: Dragoş Buhagiar
Muzica: Vlaicu Golcea
Video: Daniel Gontz
Cu: Marius Turdeanu, Diana Fufezan, Nicu Mihoc, Codruţa Vasiu, Ciprian Scurtea, Mihai Alexandru, Ion Paraschiv, Anca Pitaru

Agenda săptămânii

- Sâmbătă, 23 iulie, Sibiu Teatrul Naţional „Radu Stanca", Hala Balanţa, ora 21.00
Spectacol: Faust, după J. W. Goethe
Regia: Silviu Purcărete
Decorul şi light design: Helmut Stürmer
Costumele: Lia Manţoc
Muzica originală: Vasile Şirli
Cu: Ilie Gheorghe (Faust) şi Ofelia Popii (Mefisto) - foto, Johanna Adam, Geraldina Basarab, Florin Coşuleţ, Adrian Matioc, Ciprian Scurtea
Preţ bilete: 30 de lei, redus 20 de lei

- Miercuri, 27 iulie Bucureşti
Palatul Naţional al Copiilor, ora 19.00
Crimă la Howard Johnson de: Sam Bobrick, Ron Clark
Cu: Mihai Bendeac, Diana Cavallioti, Emanuel Pârvu
Preţ bilete: 60 de lei

Dacă apreciezi acest articol, te așteptăm să intri în comunitatea de cititori de pe pagina noastră de Facebook, printr-un Like mai jos:

# data[].attributes.attachment_link.description
O piesă scrisă de Aurel Baranga în 1967 a fost revitalizată de Theodor Cristian Popescu, îndemnându-ne să ne reconsiderăm poziţia faţă de dramaturgia vremii. Ni se pune în faţă, cu umor, o oglindă actuală a vieţii de redacţie, cu micile şi marile compromisuri pe care le fac jurnaliştii, în numele unui „adevăr" direcţionat.

# data[].attributes.body
Existau ziare și reviste centrale, pentru diferite categorii de cititori, care de obicei se ocupau de propaganda politică, publicau diverse documente de partid și comunicate oficiale. În general, presa folosea cam același limbaj, cu deosebiri în funcție de profilul publicației. În fiecare județ existau apoi ziarele județene, organe deopotrivă ale comitetelor județene de partid și ale consiliilor populare județene.

# data[].attributes.headline
Cuvântul partidului trebuia să ajungă la „masele largi“

# data[].attributes.subject
Cuvântul partidului trebuia să ajungă la „masele largi“

# data[].attributes.body
Avertismentul lui Ceauşescu de la congres nu a fost unul de faţadă. La 15 octombrie 1965 a convocat la sediul CC al PCR consfătuirea pe ţară a „lucrătorilor din presă şi radioteleviziune“, ocazie pentru trasarea unor „indicaţii preţioase“. În opinia liderului suprem, mass-media trebuia să verifice „dacă cuvântul partidului, politica partidului, a guvernului este cunoscută de masele largi“. De asemenea, gazetele şi emisiunile radio-tv aveau obligaţia „să oglindească părerea maselor largi“. Nicolae Ceauşescu a conştientizat importanţa televiziunii pentru propagarea ideologiei. I-a criticat pe ceilalţi participanţi la consfătuire că nu discutaseră suficient despre rolul televiziunii. În douăzeci de ani va face din micul ecran oglinda personalităţii sale.

# data[].attributes.headline
Radioteleviziunea – tribună a propagandei

# data[].attributes.subject
Radioteleviziunea – tribună a propagandei

# data[].attributes.body
Nicolae Ceauşescu a monitorizat îndeaproape activitatea mass-media şi s-a interesat dacă erau respectate indicaţiile sale.
În Raportul Comitetului Central la Congresul al X-lea al PCR (august 1969), el susţinea că „ziarele centrale şi locale mai au încă mult de făcut pentru a elimina din activitatea lor superficialitatea şi formalismul, pentru a pătrunde adânc în miezul realităţilor, exercitând energic rolul de exponent al opiniei publice înaintate, atât în dezvăluirea lipsurilor şi neajunsurilor, cât şi în generalizarea experienţei avansate a construcţiei socialismului“.

# data[].attributes.body
https://issuu.com/forumapulum/docs/ghid_comunism_web

https://romania.europalibera.org/a/revista-presei-comuniste-30-de-ani-revolutia-romana-1989/30162182.html

https://www.historia.ro/sectiune/general/articol/cum-a-preluat-ceausescu-controlul-asupra-presei

https://ro.wikipedia.org/wiki/Comunismul_%C8%99i_presa_rom%C3%A2neasc%C4%83

https://www.digi24.ro/special/campanii-digi24/1989-anul-care-a-schimbat-lumea/mecanismele-cenzurii-in-perioada-comunista-in-presa-literara-functiona-autocenzura-modelul-fricosilor-al-oportunistilor-1234583?__grsc=cookieIsUndef0&__grts=53647468&__grua=2d6330f380f44ac20f3a02eed0958f66&__grrn=1

https://adevarul.ro/cultura/teatru/presa-comunism-1_50acfdc17c42d5a6638d3f22/index.html