# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי לאחר קריאת הסיפור, הוא אכזבה.
אכזבה שמתילדה לואזל עבדה כל כך קשה במשך עשור כדי לשלם על השרשרת שאיבדה ולבסוף הייתה היא מזויפת. הרגשתי תסכול שגברת לאזל הייתה צריכה לעבוד כ"כ קשה, כשבעצם יכלה לספר לחברתה את האמת ולהבין כי הפיצוי היה יכול להיות הרבה יותר קטן.

# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי בסיפור הוא ביאוס היות שהסוף היה יכול להיות הרבה יותר שמח ופחות מבאס אם רק הייתה מספרת לחברתה שאיבדה את השרשרת. היא הייתה לחיות חיים יותר שמחים ונורמליים מלעבוד קשה 10 שנים שהיו יכולות להתבטא אחרת ולהראות אחרת...

# data[].attributes.body
הרגש הבולט שהרגשתי בסוף הסיפור הוא בלבול משום שזה מרגיש כאילו הסיפור נכתב רק חצי ויש עוד מקום להמשך למשל להראות מה קרה בסוף עם מתילדה ובעלה, מה הייתה התגובה שלה לדברי חברתה לאחר שאמרה שהמחרוזת הייתה זיוף לאחר שהנערה עבדה 10 שנים בפרך כדי לממן מחרוזת מקורית שתחליף רק זיוף זול..

# data[].attributes.headline
דניאל סיטבון

# data[].attributes.subject
דניאל סיטבון

# data[].attributes.body
הרגש הבולט שהיה לי הוא רגש של שוק ובלבול הייתי מאוד מופתע מהסיום חשבתי משהו אחד וקרה משהו אחר לגמרי מטילדה פחדה כל כך ודאגה מה יקרה אם היא תספר לחברתה כך שהיא החליטה לוותר על כל סיכוי לחיים שהיא רצתה ועבדה עשר שנים כדי להצליח לממן את התכשיט ולבסוף היא גילתה שהמחרוזת המקורית הייתה מזויפת והיא סתם בזבזה את זמנה

# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי בסיום הסיפור היה באסה משום שהסיום היה מאכזב. אילו הייתה מספרת את האמת, הייתה מתילדה חיה חיים אחרים לגמרי, אולי אפילו את החיים שרצתה (מי יודע איזה סוף היה יכול להיות לסיפור). הסיפור הזה מלמד שתמיד כדאי להגיד את האמת, גם בשביל אחרים שלא תקרה אי הבנה שתסבך את הכל וגם בשבילנו, בשביל המצפון שלנו. הנה, מתילדה ״בזבזה״ 10 שנים מחייה למטרה (שאם הייתה פועלת אחרת לא הייתה אחת כזו) שלא שווה בכלל.

# data[].attributes.headline
דניאל קרלינס

# data[].attributes.subject
דניאל קרלינס

# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי בסיפור הוא טיפשות כי מטילדה לא בדקה בכלל כמה המחרוזת עולה והאם היא בכלל יקרה וכשהיא איבדה את המחרוזת הזאת היא ישר קנתה חדשה שהיא הרבה יותר יקרה ומהישנה שנאבדה,ובכך היא נכנסה לחובות והיא ובעלה היו צריכים לעבוד קשה בשביל להחזיר את הכסף שהלך על המחרוזת החדשה,ובסוף התברר שהמחרוזת הישנה עלתה הרבה פחות ובגלל זה הרגש הוא טיפשות כי מטילדה אפילו לא בדקה כמה היא עלתה וכתוצאה היא עבדה קשה מאוד 10 שנים

# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי בסוף הסיפור הוא אכזבה היות שגברת לואזל יכלה לבלות, להנות, לשמוח מהחיים ולהתפתח בעשר השנים בהם עבדה קשה מאוד על מנת להחזיר את הכסף לחברתה. לו רק הייתה אומרת שאיבדה את השרשרת, חייה היו נראים אחרת לגמרי. זה מאכזב כי הכל היה יכול להיגמר בצורה שונה וחיובית יותר. גברת לואזל יכלה לנצל את עשר השנים הללו לגיבוש משפחתי, חוויות שונות, אבל אך ורק בגלל טעותה הקטנה והגורלית לא חוותה זאת.

# data[].attributes.headline
רוני בן שושן

# data[].attributes.subject
רוני בן שושן

# data[].attributes.body
הרגש הבולט היותר שהרגשתי בסיום הסיפור הוא תדהמה היות שסיום הסיפור לא היה מה שציפיתי וחשבתי שהוא יהיה במהלך קריאת הסיפור. הסיום הפתיע אותי משום שבניגוד לעלילת האמצע שלו שאותה ניתן לגלות מראש עם מעט מחשבה, הוא מעין נקודת תפנית שאותה גם במחשבה עמוקה רבים לא יצליחו לנחש מראש. במהלך קריאת הסיפור כאשר מטילה איבדה את התכשיט "היקר" של חברתה ולא מצאה אותה, היה ניתן לצפות מראש שהיא תעבוד קשה בשביל להחזיר לחברתה את הגמול על התכשיט שאיבדה, אך את סיום הסיפור שבו הסתבר שהתכשיט אינו היה יקר אני לא יכולתי לצפות ואני בטוחה שעוד רבים כמוני.

# data[].attributes.body
אני אישית ציפיתי טיפה שזה יהיה הסיום, והשרשרת לא באמת תהיה יקרה כל כך כמו המצופה,(בעצם לא אמיתית), לכן לא הרגשתי מופתעת, אבל כן הרגשתי מאוד רע בשבילה, הרגשתי כעס בגלל הפספוס שהיא לא סיפרה לה על זה לפני כן, זה שיבש לה מאוד את החיים וחבל, זה מאוד מעצבן.  זה מאוד מאכזב גם שזה הסוף ואחרי כל השנים שהיא חייה בצורה לא הכי טובה בגלל הסיפור הזה, בסוף הכל היה לחינם. אני מאוד כועסת גם שהיא לא סיפרה לה את האמת באותו יום, אם הייתה מספרת לה את האמת הסוף היה יכול להיות אחר לגמרי! זה מאוד אירוני וטיפשי מאוד מאכזב ומכעיס.

# data[].attributes.headline
ליטל קוטליאר

# data[].attributes.subject
ליטל קוטליאר

# data[].attributes.body
הרגש הבולט ביותר שהרגשתי בסיום הסיפור הוא תחושת הפספוס מכיוון שאם מטילדה הייתה מספרת את הסיפור למרת פורסטייה באותה התקופה, לפני שהחלה ללוות כספים בכדי לקנות את המחרוזת החדשה, אז אולי חייה היו נראים אחרת, אולי היא הייתה מצליחה להגיע למעמד שבו חשקה כל כך הרבה זמן או שהייתה נשארת במצבה הנוכחי ולא מגיעה לשפל שאליו הגיעה. אין לדעת לאיזה כיוון החיים היו מובלים אותה, אילו רק הייתה מספרת הכל למרת פורסטייה בזמן, אך מה שבטוח שהאפשרויות הן בלתי מוגבלות, כי הרי בעשר שנים הכל יכול לקרות ולהשתנות. לקראת סוף הסיפור מסופר על כך שלעיתים, בזמן שבעלה של מטילדה היה במשרד, היא הייתה יושבת ליד החלון ומהרהרת באותו ערב מימים עברו, באותו נשף שבו הייתה כה יפה ונערצת. "מה היה קורה אלמלא איבדה את המחרוזת? מי יודע? מי יודע? כמה מוזרים הם החיים וכמה הפכפכים. מה מעט דרוש להביא אדם לאבדון או לישועה." לפי דעתי משפט זה מתאר את תחושתי בנוגע לסיום הסיפור משום שהוא עוסק בהרהור והתהייה של השאלה "מה היה קורה אם?".