# data[].attributes.headline
Українка годує нью-йоркців варениками!

# data[].attributes.subject
Українка годує нью-йоркців варениками!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Голос Америки. Українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Українка годує нью-йоркців варениками!

# data[].attributes.headline
Українські страви у світі.

# data[].attributes.subject
Українські страви у світі.

# data[].attributes.body
Відомий у Техасі шеф-кухар повертає українську кухню на світову кулінарну мапу.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Голос Америки. Українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Відомий у Техасі шеф-кухар  повертає українську кухню на світову кулінарну мапу

# data[].attributes.headline
Українські страви у фольклорі і художніх творах. 

# data[].attributes.subject
Українські страви у фольклорі і художніх творах. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

Чернігівське територіальне відділення Малої Академії наук України

Відділення: літературознавства, фольклористики та мистецтвознавства

Секція: українська література

Базова дисципліна: українська мова та література

ОПИС УКРАЇНСЬКИХ СТРАВ

У ФОЛЬКЛОРНИХ ТА ХУДОЖНІХ ТВОРАХ

Виконала:

Тишко Влада В'ячеславівна,

учениця 9-А класу

Чернігівської загальноосвітньої середньої

школи І-ІІІ ступенів №21

Науковий керівник:

Сухорабська Ірина Олександрівна,

вчитель вищої категорії

української мови та літератури

Чернігів

ЗМІСТ

ВСТУП...............................................................................................3

РОЗДІЛ І. ХЛІБ - НАША СВЯТИНЯ .............. .......................................5

1.1. Опис хлібних виробів у фольклорі...............................................5

1.2. "Якби з ким сісти хліба з'їсти..." (Т.Г.Шевченко)...........................8

РОЗДІЛ ІІ. ВАРЕНІ УКРАЇНСЬКІ СТРАВИ...........................................12

2. 1. Варили не варили - їсти давай (про галушки, вареники, леміш,

гречаники, борщ і куліш)........................................................................12

2. 2. Страви з борошна та овочів на сторінках художньої літератури .....17

РОЗДІЛ ІІІ. НЕМА НАД РИБУ -ЛИНИНУ, М'ЯСО- СВИНИНУ, А САЛО

-СОЛОНИНУ............................................................................23

3. 1. Згадування про м'ясні страви та делікатеси в фольклорі ..................23

3. 2. Опис м'ясних страв та делікатесів у художній літературі ...............24

ВИСНОВКИ ..................................................................................... 29

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ..................................................30

ДОДАТКИ .......................................................................................33

ВСТУП

Українська народна кухня - це така ж культурна спадщина українського народу, як мова, література, мистецтво, це неоціненний здобуток, яким можна й варто пишатися, який не слід забувати. Українська кухня створювалася протягом багатьох віків, тому вона в певній мірі відбиває не тільки історичний розвиток українського народу, а й його звичаї, традиції та культуру.

Нашу кухню не можна сплутати з жодною кухнею в світі: є в ній свої особливі секрети, є свої особливі страви. Серед слов'янських кухонь українська набула найбільшої популярності. Вона отримала поширення далеко за межами України, а деякі страви, наприклад, борщі, галушки та вареники, давно увійшли в меню міжнародної ресторації, тому українські страви знайшли своє почесне місце на сторінках фольклорних і художніх творів інших народів. Як соковито пише, наприклад, О.Пушкін у вірші "Гусар": "То ль дело Киев! Что за край! Валятся сами в рот галушки".

А багато літературознавців досліджували опис страв національної кухні на сторінках художніх творів. Наприклад, у статтях С.І.Ковпіка "Поетика сапористичного в оповіданнях Г.Квітки-Основ'яненка", З.Г.Козирєвої "Із сиром пироги", Оксани Ятищук "Українська народна кулінарія ХVІІІ - початку ХІХ ст. (за матеріалами художніх творів Г.Ф.Квітки-Основ'яненка)", Н. Железняка "Назви їжі і художньо-оцінний образ" згадуються та описуються різні національні страви, з'ясовуються звучання, значення та уособлення назв, які використовуються для розкриття негативних та позитивних рис персонажів.

Ярко Велес у статті "Які страви споживав парубок моторний" досліджував згадки про національні страви в "Енеїді" І.Котляревського

Багато роботи вже проведено, але на сьогодні ці дослідження ще не завершені, тому залишаються цікавими для подальшого вивчення. Тому, метою моєї роботи є, перш за все, систематизувати наскрізне дослідження опису страв на сторінках програмових творів та згадування про страви у текстах з позакласного читання.

Мета дослідження - систематизувати матеріал про згадування національних страв українськими письменниками на сторінках програмових творів та в текстах з позакласного читання.

Завдання:

- проаналізувати опис та згадки про народні українські страви у фольклорних творах;

- дослідити змалювання народних страв у художній літературі.

Об'єкт дослідження: фольклорні та літературні твори, у яких згадуються українські страви.

Гіпотеза дослідження полягає в тому, що вивчення національних традицій збагачує не тільки дитину, я й дорослого; знання історії сприяє духовному відродженню суспільства, глибокому пізнанню нерозривного зв'язку поколінь, роду, сім'ї. А народні традиції збагачують уявлення про світ, державу.

Методи дослідження: самостійна дослідницька робота з погляду аналізу фольклору, напрацювань етнографів, істориків, письменників.

РОЗДІЛ І. ХЛІБ - НАША СВЯТИНЯ

1.1. Опис хлібних виробів у фольклорі

Споконвіку українці обожнювали природу, наділяли її святими магічними властивостями. Це відбилося в ліриці лемківського поета Богдана-Ігоря Антонича, де ми відчуваємо відголоски язичницьких вірувань. Так, у нього лемки настільки споріднювали природу з християнством, що у них "народився бог на санях в лемківськім містечку Дуклі..." ("Різдво"), а у вірші "Зелена віра"Бог є і головним навчителем людей, і богом рослин і звірів:

Зелений бог рослин і звірів

учить мене п'янкої віри,...

...щоб виростало, щоб кипіло

Навіть головними хліборобами гуцулів, про що співається в гуцульських колядках, є Бог та святі - Петро, Миколай, Ілля та Павло:

В чистім полі плужок оре,

А в тім плужку штири воли половії,

А в них роги золотії.

Святий Петро за плугом ходить,

Святий Павло воли гонить,

Пресвятая Діва їсти носить,

Бога просить

- Зароди, Боже, жито-пшеницю,

Всяку пашницю [20].

А вже з цієї пашниці народ виготовляв безліч страв, найголовніша з яких - хліб.

"Святий хліб", "хліб усьому голова", - кажуть до цього часу в народі, ушановуючи свою святиню, тому про неї в нашому фольклорі - безліч приказок, прислів'їв, загадок, лічилок: "Де оре сошка, там хліба трошки", "Хліб - батько, вода - мати", "Хліб їж, і коло хліба ходи, і хліб роби" [2].

Великим гріхом вважалося викинути навіть маленький шматочок хліба у смітник. Колись вірили, що на тому світі люди, які без пошани ставилися до святині, збиратимуть докупи усі викинуті під час земного життя крихти.

Хліб є оберегом, символом добробуту й багатства, які прикликаються до родини магічним побажанням "хліб - сіль".

Зустріч хлібом-сіллю - це і своєрідний очисний обряд. Адже людина могла принести з чужини щось вороже, погане, тому недобрий вплив темних сил нейтралізували хлібом.

Також у народних повір'ях хліб протиставлявся усьому нечистому. Так, до лісу завжди брали із собою шматок хліба, бо його нібито бояться гадюки.

Хлібні жертви в давнину приносили хатнім духам, наприклад - домовику, духам землі, щоб добрий був урожай, водянику, щоб не топив худоби та людей. Наші предки вірили, що хліб може зупинити пожежу, якщо обійти з паляницею навколо палаючої будівлі.

Уявлення про хліб як оберіг ми бачимо у звичаї благословляти батьками молодого подружжя або мандрівників, які вирушали в далеку путь.

Обрядовим хлібом називали всі страви, які були продуктом рільництва й мали ритуальний характер. Це і коровай, і святкові калачі та бублики, масничні вареники, весільний дивень та різдвяний книш, які використовуються в багатьох обрядах.

Так, напередодні весілля, випікаючи дивень (хліб із діркою для того, щоб молода дивилася на молодого та на всі сторони світу), загадували, яке буде в молодих життя, якщо вдалий - житимуть щасливо. Коли садили тісто в піч, приспівували:

Світи, жар, у печі ясно

Печись, дивень, красно

Гостям - на велике диво,

Молодим - на щастя,

На долю, на свою родину.

Печись, дивень, не схились, не пригори,

Молодим серця та й не зсуши! [7, с.7]

У народних прислів'ях, приказках, загадках часто згадується цей особливий козацький хліб - книш: "Повна піч паляниць, посередині книш" [20].

Книш - це кругла паляниця з житнього, рідше пшеничного борошна тонкого помелу, яку надрізали по краю, як квітку, вмочивши ложку в олію. Книші деколи начиняли салом, шкварками, чи смаженою на олії цибулею або квашеною капустою(див. дод. А).

Український етнограф, фольклорист та письменник, Матвій Номис створив унікальну збірку "Українські приказки, прислів'я і таке інше", у якій також згадує книші: "Поки бабуся спече книші, у дідуся не буде душі", "Паляниця - як пух, як дух, як милеє щастя" [2].

І кепкуючи: "Книш - не пиріг", "Не того тіста книш", "От тобі, Ґандзю, книш!", "Кому книш, а кому шиш!", "Ми вас, книші, поважаємо, як є у віщо, то вмочаємо, а ні у віщо - вибачаємо й без цього поїдаємо" [2], - сказано в багаточисленних приказках і прислів'ях.

Існують навіть легенди про хліб і хлібний колос. У різних місцевостях України переказують "Легенду про Стоколос", у якій розповідається, що були такі часи, коли людям завжди вистачало хліба, й вони не знали голоду. Тоді зерно у хлібному колосі починалося від самої землі. А називався той незвичайний колосок - "стоколос". Одного разу Христос із апостолами проходив селищем і зайшов до якоїсь хати попросити хліба. Господиня якраз пекла млинці. Але, розлютившись на жебраків, вона кинула їм млинця, яким перед тим витерла сліди, що її дитина лишила на лаві. Христос, обурений такою наругою над святим хлібом, вийшов у поле і почав обдирати отой стоколос знизу вгору. Побачивши це, хазяйський пес почав вити. Тоді апостол Петро вблагав Христа залишити на колосі зерна "на собачу долю". З того часу люди їдять хліба "на собачу долю" [20].

За іншою легендою, яка в різних варіантах повторюється в багатьох народів світу, пшеничне зерно було від початку призначене собаці. Але людина вихопила його із собачої пащі й розсадила по землі. Тому собаку не можна їсти і гріх убивати, бо ми їмо його пайку.

1.2. "Якби з ким сісти хліба з'їсти..." (Т.Г.Шевченко)

Пошана до хліба зберігається віками, це - не застаріле поняття, бо з шанобливим ставленням до нього постійно зустрічаємося на сторінках художніх творів.

Тарас Григорович Шевченко мріяв про те, щоб було "з ким сісти хліба з'їсти", щоб була родина і для родини, у якій з великою шанобою ставилися до хліба:

...Пшениця, жито

У повісті "Кайдашева сім'я" Івана Нечуя-Левицького читаємо про особливу любов до хліба, засвідчену сто років тому. Візьмемо хоча б то сцену сватання Мотрі Довбишівни, коли Кайдашиха поклала на стіл принесену нею паляницю, а "Довбишка взяла паляницю в руки, поцілувала й знов поклала на стіл" [17, с.151].

Хоча, автор нагадує, що не всі родини ласували вдосталь смачним та білим

хлібом, були такі, для яких великою радістю був навіть шматочок хліба, чорного та черствого, як каменюка: "Балашиха накраяла хліба...Вона [Кайдашиха] взяла скибку хліба, щоб закусити. Хліб був чорний, як земля, глевкий та несмачний. Кайдашиха через силу проковтнула шматочок. Хліб давив їй у горлі" [17, с.199].

Згадує ІванНечуй-Левицький і про смачні маківники: "В мене ж є й горішки, є мед і мак; була б спекла маківників.Ото, боже мій! - бідкалась Кайдашиха.

Діти пороззявляли роти. Горішки й маківники залоскотали у їх ротиках. Вони дивились на багату тітку і все ждали, що з-під поли от-от посипляться горішки, а з-за пазухи повискакують маківники" [17, с.198].Цю страву ми куштуємо і нині (див. дод. Б)

А Панас Мирний у своєму романі "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" розповідає нам про те, якою б бідною хата не була, але на роботу із собою завжди давали, хай черствий, але обов'язковий кусень хліба: "Сіда Чіпка коло землянки, виймає черствий хліб з торбини - починає снідати... Сідає й Грицько коло Чіпки, розв'язує свою торбу, виймає з неї сухарі - чорні, як земля, і снідають обидва разом, коли-не-коли перекидаючись словом" [18, с.47].

Іван Драч у своєму вірші "Етюд про хліб" просто зачаровується сам і зачаровує нас своєю любов'ю і пошаною до хліба, змальовуючи дивовижну картину випікання маленького пахучого сонця:

Яйце розіб'є, білком помаже,

На дерев'яну лопату - та в піч...

Скоринка засмалена жаром буде,

Аж розіграється апетит.
В підсохлому тісті кленова лопата

Вийме з черені, де пікся в теплі,-
І зачарується білена хата
З сонця пахучого на столі [6, с.15].

На жаль, сучасна молодь, яка виросла в достатках, і не знає, що таке голод, не розуміє усієї святості хлібини, про що з великим болем нам розповідає сучасна поетеса Ганна Світлична у вірші "Хліб". Вона закликає нас схаменутися і відродити пошану святині:

В потертому кошику хліб принесли із крамниці.
О, як же він пахнув надіями, степом, пшеницею!
Як солодко мріяв про стіл, у господі накритий!
А хліб розламали і кинули свиням в корито.
Бо, кажуть, від хліба товстішає, м'якшає сало...
Втішалося свинство, аж хрюкать на мить забувало.
Очиці вузенькі від радощів мружило косо...
А він же, той хліб, сподівання чиєсь і недосип,
А мати ж його, упустивши, було, цілувала,
А я ж на долівці колись його крихти збирала...[23]

А Дмитро Павличко у вірші "Коли ми йшли удвох з тобою..." стверджує, що неповага до хліба може "стоптати" навіть кохання (див. дод. В).

Іван Котляревський на сторінках "Енеїди" яскраво розповідає про хлібні страви, згадуючи її у кількох епізодах: "Хліб, бублики, книші вродились..." [12, с.45], "Лигав потапці і книші..." [12, с.194].

"Потапці" - страва проста, це давній козацький бутерброд, чудова закуска до горілки. На сковороді жарили сало, нарізане тонкими пластами, а на цьому жирі обсмажували з обох боків шматочки чорного житнього хліба. Потім на ці грінки клали сало, посипали подрібненим часником і нарізаною зеленою петрушкою та укропом.

І у наш час, хоча й трохи змінені, потапці знаходять своє місце на нашому столі, а на фестивалях змагаються у виготовленні найбільшого бутерброду, як

нині по-сучасному називається козацький потапець.

А кулінарні книги не забувають радувати нас цікавими рецептами. Так, в одній книзі знаходимо рецепт потапців з молоком і медом: "Пшеничний хліб нарізують квадратними кусочками завширшки 3 см і завтовшки 1 см, обмочують в молоко, змішане із сирими яйцями, і підсмажують з обох боків на маслі до рум'яного кольору. При подачі на стіл потапці поливають медом.

На 300 г пшеничного хліба - ½ склянки молока, 1 яйце, 1 ½ ст.. ложки вершкового масла, 2 ст. ложки меду" [24, с.118].

РОЗДІЛ ІІ. ВАРЕНІ УКРАЇНСЬКІ СТРАВИ

2. 1. Варили не варили - їсти давай [2]. (про галушки, вареники, леміш, гречаники, борщ і куліш)

Галушки залишилися в українській кухні, хоча готують їх не часто, а шкода. Бо це не якась бідняцька їжа, а страва, котру можна подавати і під час вишуканих прийомів. Зараз галушки подають тільки як доповнення до українського борщу. Але раніше вони були самостійною стравою. Часто їх готували з гречаного чи житнього борошна, тому народ у прислів'ї каже: "Галушка та лемішка - хлібу перемішка" [2]. та жартує: "Не вмер Гаврило - галушка задавила" [2].

Є про галушки й цікаві загадки, як от: "Сидить дід за подушками і стріляє галушками. (Град)" [5]

А ось вареники, такі невеличкі трикутнички у формі півмісяця з пшеничного або якого іншого тіста та ще й з найрізноманітнішою начинкою, просто зводять з розуму іноземців, про що говорять у народній приказці: "Вареники, вареники, Божі хваленики, не кожен їх варить, але кожен хвалить" [2].Вареники традиційно ототожнюють з Місяцем, бо вони схожі на нього за формою і використовувалися нашими пращурами як жертовна їжа, присвячена богині води. Вареники з сиром приносили в жертву біля криниць із джерельною водою.

Суто українська начинка для вареників - вишні, сир, цибуля, вишкварки тощо. Як начинку використовували також капусту, картоплю, гречану кашу, мак, варені і дроблені сухофрукти, а на Полтавщині - навіть варений горох, розтертий з калиною. А ще в начинку йде і варена картопля, тушкована свіжа чи квашена капуста, квасоля, домашній сир, відварені гриби, пшоняна чи гречана каша, цибуля, мак, ягоди, повидло, риба чи м'ясо, шкварки, лівер.

Ігор Чеховський, український етнограф, дослідив, що українці вважали, що

вареники мають магічні властивості. Їх обов'язково готували у день, коли в господарстві селянина телилася корова або ягнилася вівця. Це повинно було забезпечити тварині міцне здоров'я та плодючість. А дівчата ворожать на варениках на Андрія. У того ж Ігоря Чеховського читаємо про буковинські "гадання", які вчений записав під час етнографічних експедицій наприкінці 1990-х років:

"На Андрія дівчата варили пироги (так у регіоні називають вареники) і викладали їх перед голодним котом, - чий пиріг кіт хапав першим, тій дівчині належало до весілля готуватися. Якщо кіт лише відкусив пирога і покинув, значить - на розлучення і самотність" - (зі слів 80-річної Катерини Горюк, мешканки села Міліїве, Вижницького району) [21].

Вареники як обов'язкову страву жінки несли породіллі після пологів. Як символ продовження роду вони були обов'язковою стравою на різдвяному столі. А у жниварській пісні, яка записана на Київщині, співається:

Вже місяць спадає,

А краю все немає...

Ой, нумо, поспішімо,

Жнива вчасно завершімо!

Недалечко до межі,

Варенички у діжі!
Не барімося на лані -
Варенички у сметані! [26]

Усім відома українська народна пісня "Ой, мій милий вареничків хоче" ("Вареники"), яку виконує фольклорний ансамбльс. Жнибороди Бучацького району співається:

Ой, мій милий вареничків хоче,

Ой, мій милий вареничків хоче...

Так підем же додому, милий мій, миленький,

Вареничків наварю, голуб мій сизенький [26]

Вареники - настільки улюблена страва козаків, що вони краще дівчину віддадуть, ніж вареники. Так, у жартівливій народній пісні "Пироги", яка має багато варіантів, наприклад: "Із сиром пироги", "Був собі гарний хлопець" та інші, співається:

Служив козак при війську,

Мав років двадцять три.

Любив козак дівчину

І з сиром пироги...

Козак гірко заплакав,
- О, люті вороги,
Візьміть собі дівчину -
Віддайте пироги. [26]

На столі, поруч із галушками та варениками, часто стояла улюблена українцями лемішка - кашоподібна страва з густо запареного борошна, звичайно гречаного.

Зберігся цікавий рецепт лемішки з салом, який ми знаходимо в старовинній кулінарній книзі: "Просіяне гречане борошно злегка підсмажують в духовці, кладуть у каструлю і заварюють киплячою підсоленою водою до густоти в'язкої каші.

Потім додають нарізане соломкою і підсмажене сало, добре розмішують, перекладають у форму і ставлять в духовку запікатись на 20-25 хвилин.

Готову страву подають тільки гарячою.

На 2 склянки гречаного борошна - ¾ склянки води, 80 г сала" [24, с.114].

Їли лемішку з молоком або маслом. Вибивали та вимішували так довго, що

про це у народі посміхалися: "Мне язиком, неначе баба лемішку в макітрі тре ( Зі

збірки "Образне слово" Івана Гуріна, українського фольклориста та етнографа)[4].

Простота й дешевизна лемішки породила в народі вислів: "Шкода і лою на лемішку", тобто не варто витрачати зусилля на нікчемну справу. А ще - це символ млявої безхарактерної людини.

Інколи лемішку робили із пшона, переміну з гарбузовою пшоняною кашею. Печений або варений гарбуз споживали майже цілий рік. До нього додавали приварене пшоно, розмішували й запікали. Готували гарбузову кашу і запечену з яйцями - запіканку, бабку.

Запечена гарбузова каша була недільною стравою, а звичайну готували на повсякдень. Наші предки знали, що гарбузова каша піднімає настрій, тому саме гарбуз отримував парубок при невдалому сватанні, щоб довго не плакати. Про гарбуз народ згадує у прислів'ях, приказках, піснях, скоромовках та загадках: "Ліз Мартин через тин, на тім боці пані старої збувся", "Без рук, без ніг, та на тин лізе". А батькові твоєму гарбуз печений! - ... гарбуз, гарбуз, злий сину!" [20], - дорікають у народі.

Гарбуз був символом добробуту у господаря, тому у народній пісні "Ходить гарбуз по городу", він як гарний господар піклується про весь свій рід:

Ходить гарбуз по городу,
Питається свого роду:
- Ой, чи живі, чи здорові

Всі родичі гарбузові? [19]

Заслужили особливої народної уваги також і круп'яні гречаники. Це - традиційний український хлібний виріб з гречаного борошна, які були популярними навіть на царському столі: "От цар знову нагадує, щоб невістки

напекли гречаників", - читаємо у народній казці "Царівна-жаба"[9, с.199]

Навіть існує народна жартівлива пісня "Гречаники", де йдеться про "спритних" господинь, які готують цю страву:

Гоп, мої гречаники, гоп, мої милі,
Чого, мої гречаники, ви скоро поспіли?
Три дні пічку не топила - гречаники посадила,
А як стала витягать, тісто стало витікать.
Гоп, мої гречаники, гоп, мої милі,
Чого, мої гречаники, ви скоро поспіли? [26]

Поруч із гречаниками на столі завжди ставили куліш - польову кашу. Найчастіше його готували з пшона, але у деяких районах Чернігівщині робили із гречки. Заливаючи водою, варили з олією, вершковим маслом або салом. Легка і ситна страва була частим гостем у полі чи в степу: "Смачний куліш густий, а не пустий, в якому крупина за крупиною ганяється з дубиною", "Хоч куліш, та з перцем" [2], - нагадують народні прислів'я.

Важко тепер не згадати про борщ, тому що українська кухня подарувала світові таке чудове блюдо, що збагатило загальносвітову кухню. Для приготування традиційного борщу використовували кілька кулінарних прийомів, про які згадується на сторінках давніх книг та "Описании Украины" Гільома Боплана. В основі будь-якого борщу (а їх в Україні безліч видів) лежить створення наваристого бульйону (юшки) і легкого обсмажування і пасерування овочевої заправки перед тим, як їх помістити в каструлю. Класичний борщ готується без м'яса, але існує безліч рецептів м'ясних борщів. Важко уявити стіл українця без борщу, а мову - без приказок про нього. "Борщ та каша - добра паша" [2], "Коли ласувати, то ласувати, - бий жінко ціле яйце у борщ", "Коли вживати, то вживати, - по два яйця в борщ вбивати" [7, с.8], - говорить народне прислів'я. Із борщем пов'язана численна низка фразеологізмів, що здавна увійшли в українську лексику: "сідайте борщувати", "байка байкою, а борщ стигне", "давайте вже доборщимо цей клапоть", "чи я тобі межу переорав, чи я тобі в борщ начхав?".

На Запорізькій Січі переперчений борщ (так званий "мудрий борщ") використовували для випробування молодих козаків на стійкість і витримку.

2. 2. Страви з борошна та овочів на сторінках художньої літератури

Письменники надають великого значення приготуванню їжі українцями. Так, наприклад, галушки - одна з найзгадуваніших українських народних страв на сторінках творів не тільки класиків:

Був я, друзі, у Тюмені -

Добрі ліплять там пельмені,

Та немає краще страви,

Як галушки у Полтаві ( Анатолій Лихошвай).

А класик І.Котляревський у поемі "Енеїда", посмакувавши різними улюбленими стравами:

Тут з салом галушки лигали,

Лемішку і куліш глитали

І брагу кухликом тягли...[12, с.26].

Не обходилась і родина Кайдашів з повісті І.Нечуя-Левицького без цієїстрави: "Мотря кинулась насипать галушки в миску" [17,с.160].

Навіть, у важкі часи, без галушок люди почувалися нещасними, як от у Панаса Мирного в романі "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" читаємо з сумом:"Приходилось у чужих людей косити, хліб заробляти, спини не розгинаючи, спочивку не знаючи. Отже, як не працювала Мотря з Остапом та з Оришкою - старою своєю матір'ю, а все бідно жили. Іноді зимою ні з чого було й галушок зварити, - приходилось сухим хлібом давитись"[18, с.28].

Але краще, ніж М.В.Гоголь в оповіданні "Ніч перед Різдвом", про галушки та вареники не сказав ніхто: "Коваль не без побоювання відчинив двері і побачив Пацюка, що сидів на долівці по-турецькому перед невеликою діжкою, на якій стояла миска з галушками. Ця миска стояла, як навмисно, врівень з його ротом.

Не поворухнувши й пальцем, він нахилив трохи голову до миски і сьорбав юшку,хапаючи часом зубами галушки. Пацюк, мабуть, дуже зайнятий був галушками, бо, здавалося, зовсім і не помітив, як прийшов коваль, який, ледве ступивши на поріг, віддав йому пренизенький уклін", а наївшись галушок, чародійник починає ласувати варениками: "Пацюк роззявив рота; подивився на вареники і ще більше роззявив рота. Тоді вареник вискочив з миски, шубовснув у сметану, перекинувся на другий бік, підскочив угору і якраз потрапив йому в рот. Пацюк з'їв і знову роззявив рота, і вареник таким самим способом помандрував знову. А його тільки й роботи було, що жувати та ковтати.

"Бач, яке диво!" - подумав коваль, роззявляючи від здивування рота, і ту ж мить помітив, що вареник лізе і йому в рот, і вже помастив губи сметаною.

Відіпхнувши вареник та втерши губи, коваль почав роздумувати про те, які дива бувають на світі..."[3, с.88]

Минає час, але галушки та вареники не зникають ні зі столу українців, ні зі сторінок сучасних творів.

Так, Григір Тютюнник у новелі "Три зозулі з поклоном", описуючи обід Карпа та Марфи пише: "А Карпа хоч викинь. Сидить, у стелю дивиться. Або у вуса дме, то в один, то в другий - розпушує. То я йому галушок миску гарячих (він їсти страх любив), ложку в руки - їж, Карпе! I тьопає, як на себе кидає. Ми співаємо, а він вусами пару з миски ловить та сопе так, що каганець на столі як не погасне. "Я,- каже,- картоплю в галушках люблю. Картоплі треба більше кидать у галушки"[25, с.117 ].

У Михайла Чабанівського у повісті для дітей "Катюша" підспудно прочитуємо, що той має справжню силу, хто вміє добре їсти галушки : "Я сьорбав галушки, а на мене дивилися малі так, наче я був справжнім силачем" [23].

Запальна пісня "Полтавські галушки" (слова: Анатолія Лихошвая, музика: Василя Якубовича) оспіває цю страву й сьогодні:

Ой, галушечки-галушки, -

Нема в світі краще юшки:

І на салі, і в сметані,

І пшеничні, і гречані, -

Ось які!..

Полтавські галушки [26].

Вдячні полтавці навіть увічнили безсмертну галушку в скульптурі, поставивши їй пам'ятник саме в Полтаві.

А у книзі "Страви української кухні" можна знайти такий вишуканий рецепт гетьманських галушок до печериць (див. дод. Г).

Степан Васильович Руданський у своїй гуморесці "Вареники-вареники" посміюється над москалем, який так і не зміг запам'ятати назву страви, яка йому

припала до смаку:

Сидить москаль на прилавку,
Прищурює очі...
Так і знати: москалина
Вареників хоче.

Хоче бідний вареників,
То й ніщо питати!

Та тільки їх по-нашому
Не вміє назвати. [19].

Вареники навічно оселилися у серцях українців, і тому у Черкасах з'явився пам'ятник варенику.

Українським стравам створюють не тільки матеріальні пам'ятники, а й духовні. Так, рятівниці гречці Андрій Малишко присвятив незрівнянний вірш "Лист до гречки", у якому автор розповідає про тяжкі повоєнні роки, коли гречка і гречаники рятували людям життя:

А в кістляві голодні роки,

Коли пухли людські обличчя,

Забуваючи день життя,

Чи в тривожні солдатські ночі

Ти мене годувала кашею,

Замість хліба і молока [14, с.108].

А рятівнику козаків - кулішу - присвячено цілий мультфільм "Як козаки куліш варили", який став анімаційною пам'яткою козацькій страві.

Куліш - популярна страва не тільки серед козаків, а й пастухів, про щозгадує Михайло Коцюбинський у повісті "Тіні забутих предків": "Пора варити кулешу. В киплячий казан він (Іван) сипле муку, крає її навхрест, i скоро запашна пара мiшається з запахом диму"[13,с.280].

Оспівує куліш і Тетяна Чорновіл у своєму однойменному вірші, бо він повинен принести не тільки кулінарне задоволення, а й щастя у дім:

Киплять свинячі весело реберця,
Промита мірка доброго пшона.
Готова скоро страва запашна!
Шкварчить засмажка із цибульки й сала,
Куліш - як казка! Й похвалить не гріх! [19]

І борщ на сторінках українських творів посів вагоме місце. Лесь Мартович у своєму творі "Лумера", описуючи, як Аниця годує свого Івана, пише: "Як прихопився чоловік до борщу, як узяв тевкати, як коли добрий кінь із вагою під гору вдирає. Що як він із вагою тягне помадо рівненькою дорогою, а під гору як упреться з усієї сили та задрібоче ногами, так іще його й стримувати приходиться... Але зате на самій горі стає віддихатися. Так і Іван: виїв борщ та й віддихується-віддихується аж ізгоді говорить" [15, с.24].

А Іван Котляревський у "Енеїді" додає, що на святковому столі царя Латина "Був борщ до шпундрів з буряками..." [12, с.108]

І.Нечуй-Левицький у повісті "Кайдашева сім'я" не обходить цю страву своєю увагою, згадуючи борщ у різних епізодах: "Кайдашиха помолилась богу й почала знов навчати невістку, як наливать борщ, як затовкувать, коли вкидати сало. Вона стояла над душею в Мотрі, наче осавула на панщині, а сама не бралась і за холодну воду.

- Як приставиш до вогню

борщ та кашу, то вимети хату та накришиш сала на вишкварки до каші, - знов порядкувала Кайдашиха, згорнувши руки, а далі знов полізла на піч, заохала й знов лягла одпочивать..."[17, с.156].

"В хаті стало тихо, тільки борщ бризкав вряди-годи здоровими бульками, неначе старий дід гарчав, а густа каша ніби стогнала в горшку, підіймаючи затужавілий вершок угору" [17, с.166].

І, звичайно, не можна не згадати про шлягер М. Поплавського "Борщ український" (слова і музика: Наталії Багмут) :

Все, що росте на українському городі,
З любов'ю щедро ми до столу подаєм.
Та над усе в житті ми дякуєм природі,
Коли смокуєм щойно звареним борщем.
Ой, мій борщ, пахне часничком!
Вся рідня за одним столом.
До борщу чарочка хмільна
Проситься сама, та й не одна! [26]

Розкошує на сторінках художніх творів і гарбуз. Як де тільки описують сватання - він вже тут. Парубки боялися отримати гарбуза. Але у "Сватанні на Гончарівці" Г.Квітки-Основ'яненка Стецько не дуже засмутився, отримавши його а не хустку: "Нi, матусенько, се не морока, се правда святая, хоч перехрестись. Таке моє щастя: менi досталася хустка, а урагу мому - гарбуз"[11, с.317], - каже Олексій, на що Стецько, трохи обурившись, пропонує: "Поблагослови їх оцим гарбузом по потилицi" [11, с.317].

А Михайло Стельмах у дитячому вірші "Гарбуз" пише:
Трипудовий гарбуз А на цей гарбуз

На городі Сів з дітьми

Загруз Чорногуз [22, с.223].

РОЗДІЛ ІІІ. НЕМА НАД РИБУ - ЛИНИНУ, М'ЯСО - СВИНИНУ, А САЛО - СОЛОНИНУ

3. 1. Згадування про м'ясні страви та делікатеси в фольклорі

Мандруючи сторінками творів наших письменників, з'ясовуємо, які страви були для наших предків делікатесами. Виявляється, селяни в ті часи могли, хай не завжди, скуштувати кав´яр, тобто чорну ікру, вудженини рибні та м'ясні, різного роду ковбаси тощо.

В українців кав'яр, або ікра - це будь-яка риб'яча ікра, солена зі спеціями. І саме від українського слова "кав'яр" походить поширена в Європі назва їхньої традиційної чорної ікри - "caviar".

Особливо цінувався кав'яр з осетрових, але готували його і з інших риб; щуки, судака, окуня тощо. Ще у ХVІІІ ст. кав'яру робили багато, так що навіть українські селяни дозволяли собі його їсти у свята, які траплялися в піст.

Млинці з ікрою на Масляну - це найдавніша традиція, адже ця страва якнайкраще символізує давнє повір'я: наскільки багато і весело відсвяткуєш, настільки щасливий і ситий буде наступний рік. А що може краще гарантувати добробут і здоров'я наступного року, ніж червона ікра на млинцях? Тому казали - приказували: "Треба так працювати, щоб кав'яр куштувати" [2].

Ковбаса в традиційній українській кухні - це харчі, які виготовлялися переважно на запас. Після забою свині тонкі кишки ретельно промивали й начиняли сирим м'ясом та салом з сіллю, часником, перцем. Ковбаса складалася кільцями і засмажувалась на листах у гарячій печі з обох боків.

Ковбаси, зазвичай, робили перед Різдвом, Великоднем, і вони були обов'язковою й почесною стравою на святковому столі. Для тривалого зберігання ковбасу складали у горщики, заливали смальцем і ставили у прохолодне місце. На заході України ковбасу також вудили у спеціальних коптильнях або просто у комині.

"Як ковбаса та чарка, то міниться і сварка", "На ковбасі й штанці проїли" [2], - жартують в народі та приказують: "ділова ковбаса" про пройдисвіта, авантюриста, хитрого підприємця.

І не можна обійти нашою увагою таку страву, як сало. Ця національна страва стоїть поряд з такими безсумнівними візитівками української кухні як борщ, вареники, голубці, галушки. Воно є унікальним в тому сенсі, що більшість народів вживає його здебільшого у вигляді смальцю, а вкраїнці їдять його великими шматками, часто з хлібом, часником та солоними овочами.

Сало здавна користувалося в Україні особливою популярністю. Йому віддавали перевагу, не підозрюючи, що воно дуже корисне для людського організму, навіть корисніше за масло.

"Давайте, що попало, як не хліб, то сало", "Бачить кіт сало, та сили мало" [2], - говорять у народі, ушановуючи "національну святиню" не тільки в прислів'ях, а й створюючи в Україні багато пам'ятників свині.

3.2. Опис м' ясних страв та делікатесів у художній літературі

Сало займає почесне місце і на літературних сторінках. Описуючи сватання Мотрі та початок її сімейного життя, І.Нечуй-Левицький дотепно розповідає і про сало, і про господинь: "Мотря поставила на стіл полумисок з сметаною й тарілку з шматочками сала..."[17, с.152]

"...В хаті було тихо, тільки в печі на жару шкварчала ринка з вишкварками так сердито та голосно, неначе кричало десять бабів разом, вхопившись за коси. Сало шипіло, як змія, булькотало, кувікало, як свиня в тину, ґеготало, як гуска, гавкало, як собака, пищало, скреготало, а далі ніби завило: ґвалт, ґвалт! Ринка, вся промочена салом, зайнялась. Сало загуло й підняло здоровий огняний язик, лизнуло челюсті і загуло вітром в комині" [17, с.181].

А з яким запалом про "національний продукт" співає Михайло Поплавський у пісні "Сало" (слова і музика: Наталії Багмут):

Сало їм. На салі сплю,
Бо я так його люблю...
Український талісман,
Віковічний наш талан.
Сало символ сили і достатку.
Буде сало, буде все в порядку [26].

С. Олексієнко у своєму вірші не тільки рекламує його чудові властивості, а й закликає полюбити цей незвичайний продукт.

Щоби сила не пропала,

З'їж щодня кусочок сала

З перцем можна, з часником,

Із солоним огірком.

Із цибулею, із хроном.

Можна навіть з патісоном.

То буде рука міцною,

Буде лад із головою.

Лиш із хлібом їжте сало,

Щоб нічого не напало.

Всяк, хто хоче довго жити,

Мусить сало полюбити [19].

Увічнено сало не тільки на сторінках художніх творів, а й в скульптурі. З'явилася також мережа ресторанів та барів у різних містах України під загальною назвою "Сало", а у Львові процвітає музей "Сала", де фірмовою стравою є "Сало в шоколаді".

Поруч із салом дуже популярним став інший делікатес - ковбаса. Його також не могли оминути наші письменники. І.Котляревський сміється над смачним податком, який платили царю:

Ковбас десятків з три Латину,

Лавинії к Нетру мандрик,

Аматі в тиждень по алтину,

Три хунти воску на ставник...[12, с.114].

В оповіданні "Ковбаса" Зірки Мензатюк, знаної української письменниці, вовк дав чудові характеристику ковбасі: "От краса ковбаса! Якби ковбасі крила, то найкращою птицею була б, а якби їй ноги, то й кращого звіра не знайшлося б"[16, с.42].

Про інші делікатеси згадує у своєму романі "Диво" і Павло Загребельний: "...Малий смакував Ситниковими хлібами - житніми й просяними, пробував його вудженини, запивав на диво доброю водою з криниці й потиху видивлявся, як вибратися на волю" [8, с.51].

Ще про один делікатес згадує Іван Карпенко-Карий у п'єсі "Мортин Боруля", коли сміється над бажанням головного героя бути паном, харчуватися по-панськи, просячи сина придбати незнайому страву: "На ж тобі грошей і безпремінно зроби дармовіса (дає), та купи самуваря, чаю, сахарю і... кофію і пришлеш з Омельком" [10, с.33]. Хоча герой і гадки не має, що з нею робити: "Сідай, душко! Омелько привезе самуварь, чаю, сахарю і... кофію. Чай я пив і знаю, як його настановлять, то сам тобі розкажу; а кофію не знаю, як роблять.. Піди ти зараз до Сидоровички - вона зна - і повчися у неї. І розпитай гарненько, як його роблять і коли його подають: чи до борщу, чи на ніч?"[10, с.39].

Кава стала повсякденним напоєм українців, яку не тільки вони часто споживають, а й оспівують у пісні "Чорна кава" (слова: Юрія Рогози, музика: Олександра Злотника):

Чорна кава спогад сумний виклика,
Чорна кава, як розставання, гірка.
Заблукаю, містом в тумані піду,
Все згадаю, в стару кав'ярню зайду. [26]

Часто каву використовують у різних гаданнях, про це йдеться у романсі "Чорна кава" (слова: Михайла Тавшунського, музика: Ярослава Барути):

Перед тим, як пiдуть друзi з хати,

Ворожу собi та їм на кавi:

Чом нiяк не можу покохати,

Хоч є хлопцi гарнi та цiкавi. [26]

До кави часто подавали кав'яр, про який згадували багато хто з письменників. Так, у Т.Г.Шевченка в поемі "Наймичка" зустрічаємо такі рядки:

Везе Марко ...

І кав'яру з Дону -

Всього везе, та не знає,

Не оминув увагою кав'яру й І.Котляревський, який писав так:

Пили горілку до ізволу

І їли бублики, кав'яр...[12, с.108]

Г.Квітка-Основ'яненко "Салдацький патрет" згадав також кав'яр: "А тут вже - лавки з красним товаром для панiв; струковатий перець на нитках, родзинки, хвиги, цибуля, усякiї сливи, горiхи, мило, медянички, свiчки, тараня, ще по веснi з Дону навезеная, i суха, i солона; кав'яр, оселедцi, яловичина, нiжки, шпильки, голки, гаплики i для нашого брата свинина" [11, с.35].

Підсумовуючи все вище сказане, можна запропонувати чудовий вірш Віталія Назарука:

Чим харчуємося нині,

В цілім світі, в Україні?

Розповім про їхні страви,

Чим гордиться люд поправу...

В Україні перше - сало,

Борщ, вареники - їх мало,

Скільки в мисці не лічи,

Але салом посмачи...

Голубці, домашня шинка,

Це готує завжди жінка,

Вінегрет і холодець,

І горілка накінець...

Ще багато страв у нас,

Та для інших треба час... [23]

ВИСНОВКИ

Отже, Україна - земля, у якій змішалися мови та звичаї понад 100 національностей. Країна, у якій мирно співіснують українці та росіяни, греки і євреї, болгари та білоруси, грузини і вірмени... Співуча мова і співуча країна.

Як віддзеркалення душі країни - її кухня. Поетична і різноманітна, строката, але в той же час гармонійно-схожа, ситна і легка, розкішна і повсякденна за принципами ії кулінарної обробки.

По-перше, українська національна кухня була створена на базі вже сформованих у кожній з регіональних частин України елементів кулінарної культури. Відмінності між блюдами Чернігівщини і Галичини, Полтавщини і Волині, Буковини і Харківщини, Поділля і Закарпаття збереглися до наших днів.

По-друге, у національну українську кухню не ввійшли давньоруські традиції приготування страв, бо зв'язок з ними був утрачений після монголо-татарської навали. Це відрізняє українську кухню від російської і білоруської, де давні традиції, хоча і видозмінювалися, але, проте, зберігалися протягом багатьох століть. Про це яскраво свідчить вірш Василя Дунця "Український характер".

Ми - окрема порода народу

Не подібна до жодного роду.

Ми в окремій колисці сповиті,

Не знайдете таких в цілім світі. Ми арійці, ми внуки Дажбожі, Ні на кого, й на себе, не схожі.

Ми не винайшли автовагона,

Зате винайшли ми макогона.

От ще б тільки здобутись на ласку -

На патенти на борщ і ковбаску...

В нас борщі, часниково пахучі,

Все в нас вишите, навіть онучі.
Писанкуємо аж навкарачки
На яєчках від курки і качки.
Та вчимо і чужинців культури -
Малювати баранчики й кури.
Ми - чудові, ми - вибрана раса,
Ми - земної планети окраса...
Ми - окрема порода народу,
Не подібна до жодного роду. [19]

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ:

1. Антонич Богдан-Ігор. Велика гармонія : (Модерністична поезія ХХ ст..) : Для ст. щк. віку / Упоряд., передм. Д.В.Павличка / Богдан-Ігор Антонич. - 2-ге вид., допов. і перероб. - К. : Веселка, 2003. - 350 с. іл.. - / Шк. б-ка /

2. Афоризми [Електронний ресурс] http://aphorism.org.ua/subrazd.php

3. Гоголь М.В. Повісті / М.В.Гоголь. - Х. : Прапор, 2007. - 416 с.

4. Гурін І. Образне слово / І.Гурін [Електронний ресурс] http://abetka.ukrlife.org/

5. Дошкольнёнок / Загадки [Електронний ресурс] http://doshkolenok.kiev.ua/zagadki

6. Драч І.Ф. Лист до гречки : Поезії : Для ст. шк. віку / Передм. Д.В.Павличка / І.Ф.Драч . - 2-ге вид., допов. - К. : Веселка, 1994. - 286 с.

7. Жайворонок В.В. Знаки української етнокультури : Словник-довідник / В.В.Жайворонок. - К. : Довіра, 2006. - 154 с.

8. Загребельний П.А. Диво : Роман / Худож.-оформлювач І.В.Осипов / П.А.Загребельний. - Харьків : Фоміо, 2007. - 638 с.

9. Золота книга казок : Укр. нар. казки : Для ст.. шк. віку / Упоряд., передм. та прим. Л. Ф. Дунаєвської. - К. : Веселка, 1990. - 431 с.

10. Карпенко-Карий І. П'єси : Мартин Боруля; Сто тисяч; Хазяїн / Вступ. Стаття і приміт. Л.Ф.Стеценка / І.Карпенко-Карий. - К. : Мистецтво, 1982 - 207 с.

11. Квітка-Основ'яненко Г.Ф. Вибрані твори / Г.Ф.Квітка-Основ'яненко. - К. : Молодь, 1983. - 328 с.

12. Котляревський І.П. Твори. Передм. Є.С.Шабліовського, Б.А.Деркача / І.П.Котляревський. - К. : Дніпро, 1980. - 311 с.

13. Коцюбинський М.М. Вибране / Упоряд. і вступ. стаття М.І.Іщук / М.М.Коцюбинський. - Львів : Каменяр, 1983. - 344 с.

14. Малишко А.С. Вибрані твори / Вступ. ст. та упоряд. В.П.Іванисенка / А.С.Малишко. - К. : Рад. письменник, 1990. - 167 с.

15. Маркович Лесь. Вмбране : Оповілання / Упоряд., підгот. текстів, вступ. стаття та примітки В.М.Лесина / Лесь Маркович. - Ужгород : Карпати, 1982. - 224 с.

16. Мензатюк Зірка. Збірка. Зварю тобі борщику / Зірка Мензатюк. - Львів. : Старий Лев, 2012. - 60 с.

17. Нечуй-Левицький І.С. Микола Джеря, Кайдашева сім'я : Повісті. - Передм. Н.Крутікової / І.С.Нечуй-Левицький. - К. : Дніпро, 1982. - 275 с.

18. Панас Мирний та Іван Білик. Хіба ревуть воли, як ясла повні? : Роман. Для серед. шкіл. в. (Передм. М.С.Грицая. Мал. Н.Й.Лопухової. Портрет роботи І.Д.Принцевського) / Панас Мирний. - К. : Веселка, 1981. - 399 с.

19. Поетика / Бібліотека української поезії [Електронний ресурс]

http://poetry.uazone.net/

20. Прислів'я та приказки [Електронний ресурс]

http://traditions.org.ua/usna-narodna-tvorchist/pryslivia-ta-prykazky

21. Про Україну / Обереги [Електронний ресурс] http://about-ukraine.com/

22. Стельмах М.П. Твори : в 7-и т. т.7 / М.П.Стельмах. - К. : Дніпро, 1984. - 647 с.

23. Українська література класичних та сучасних письменників [Електронний ресурс] http://ukr-lit.net/svitlichna.htm

24. Українська стародавня кухня : Довідник / Упоряд. Т.Л.Шпаковської. - К. : Спалах ЛТД, 1993. - 238 с.

25. Українське слово : Хрестоматія української літератури та літературної критики ХХ століття : в 4-х т. т.4 / Упоряд. В.Яременко. - К. : Аконіт. - 2002. - 800 с.

26. Українські пісні [Електронний ресурс] http://www.pisni.org.ua/songs

27. Шевченко Т. Г. Кобзар. Вступна стаття О. Гончара / Т. Г. Шевченко. - К. : Дніпро, 1980. - 613 с.

ДОДАТКИ

Додаток А

Книш

Тісто: 1,2 кг борошна, 10 г дріжджів, 100 мл теплої води,750 мл сиворотки, 1 ч. ложка цукру, 1ч. ложка солі 2 ст. ложки рослинної олії, 1 яйце.

Начинка: підчеревина.

Дріжджі та цукор розвести теплою водою та залишити на 20 хвилин, щоб опара підійшла вдвічі. У цей час нагріти сковороду і просіяти борошно.

У велику миску вилити сировотку, дріжджі, що підійшли, сіль, поступово всипати борошно. Замісити тісто, після чого залишити на 1 годину в теплому місці. Тісто має підійти вдвічі.

Підчеревину нарізати кубиками і обсмажити. Смалець злити окремо.

Взяти велику форму, покрити пергаментом і змастити маслом.

Коли тісто підійде, поділити його на 8 невеликих частин та 1 велику.

Взяти великий шматок і розкотати для форми внакладку, посередині залишити невеликий горбок.

Перший корж покласти в форму, змазати смальцем, посолити, викласти шкварки, але не всі.

Розкотати наступний корж, змазати смальцем і викласти шкварки. Так зробити з усіма шматками тіста.

Кожен наступний корж має бути меншим за попередній. Солити через кожні 2-3 коржі.

Зібрати тісто з першого коржа і викласти гарненько навколо хліба. Змазати хліб, змішавши масло з яйцем.

Випікати книш близько 1 години при температурі 180 С.

Додаток Б

МАКІВНИК ЗВИЧАЙНИЙ

Тісто: 1 кг борошна, 1/2 л молока, 4 жовтки, 50 г дріжджів, 100 г вершкового масла, 200 г цукру, 1/2 ч. ложки солі, ванілін.

Начинка: 800 г маку, 250 г цукру, 2 білки, 10 г дріжджів, 2 ст. ложки манної крупи, 2 ст. ложки трояндового варення, 100 г ізюму.

Дріжджі розвести у теплому молоці з 1 ст. ложкою цукру. Коли розчина почне бродити, влити її в посуд з борошном. Додати розтерті з цукром жовтки, жир, ванілін, посолити, замісити пухке тісто, накрити і поставити в тепле місце, щоб підійшло. Тісто поділити на чотири частини, тонко розкачати, змастити теплим жиром, на кожну частину покласти начинку і скрутити рулет. Покласти на змащений жиром лист і поставити, щоб тісто підійшло. Тоді змастити яйцем і пекти у гарячій духовці (210-220° С) протягом 45 хв. Спечений маківник, ще гарячим, посипати цукровою пудрою з ваніліном.

Начинку приготувати так: запарити мак, відцідити, добре його розтерти, додати цукор з ваніліном, подрібнені дріжджі, вимішати з білками, манною крупою, варенням, ізюмом. Начинку поділити на чотири частини.

Додаток В

Дмитро Павличко

Коли ми йшли удвох з тобою...

Коли ми йшли удвох з тобою

Вузькою стежкою по полю,

Я гладив золоте колосся,

Як гладить милому волосся

Щаслива, ніжна наречена...

А ти ішла поперед мене,

Моя струнка, солодка згубо,-

І я помітив, як ти грубо

Топтала колоски пшениці,

Що нахилились до землиці.

Немов траву безплідну, дику

Топтала і не чула крику

Тих колосочків. Без оглядки

Ти йшла собі, а в мене - згадки

Про те, як на чужому полі

Збирав я нишком колосочки

В поділ дитячої сорочки.

О, я хотів тобі сказати,

Що те колоссячко вусате -

То невсипущий труд мозільний,

То молодим калач весільний,

То для дітей пахуча булка,

То хліб, що матінка-гуцулка

З долівки вчила піднімати,

Як батька в руку, цілувати;

Та я змовчав. Я йшов покірно,

Бо я любив тебе надмірно,

Але мені тоді здалося,

Що то не золоте колосся,

Що то любов мою безмежну

Стоптали так необережно.

М.Пимоненко. Жнива

Додаток Г

Рецепт гетьманських галушок до печериць

Перемолоти два рази 600 г яловичини, 1,5 кг свинини. Змішати в іншій посудині 2 яйця, ложку сухарів, 1 склянку молока, ложку сметани, ложку розтопленого вершкового масла, чайну ложку солі, терту цибулину, шість зерен товченого чорного перцю, десять середнього розміру натертих варених картоплин і один дрібно посічений оселедець. Все перемішують, виробляють великі галушки, викачують їх в борошні і варять в окропі 15 хвилин. У цей час додають солі, перцю горошком, цибулину і 2 лаврові листки. Окремо розтирають в каструлі столову ложку вершкового масла з ложкою борошна, додають навару з галушок, пів чайної ложечки цукру, 2 ложечки оцту, столову ложку сметани і солі до смаку і в цій підливі ще раз варять галушки. Тим часом смажать печериці (краще польові, ніж магазинні), змішують їх з підливою, і викладають на галушки.

# data[].attributes.attachment_link.title
ОПИС УКРАЇНСЬКИХ СТРАВ У ФОЛЬКЛОРНИХ ТА ХУДОЖНІХ ТВОРАХ

# data[].attributes.attachment_link.description
Тишко Влада обрала цікаву для наукового дослідження тему "Опис українських страв у фольклорних та художніх творах", навить цікаві приклади використання страв у народних обрядах. Матеріал, викладений у роботі, буде цікавий та доречний вчителям української літератури та учням старших класів.. Наукова робота на урок Українська література скачати

# data[].attributes.headline
10 традиційних страв.

# data[].attributes.subject
10 традиційних страв.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Продовжуємо нашу щотижневу, смачнющу рубрику про їжу і все, що пов'язано з нею. Гурмани, готуйтеся! Попереду на вас чекає багато цікавих фактів та несподіваних відкриттів.
Не секрет, що українська кухня популярна у всьому світі. Українська національна кухня відображає характер нашого народу: вона щедра й любить всього побільше. Особливості української кухні, це широке використання свинини, таких овочів, як помідори, баклажани, цибуля, виробів з пшеничного борошна. Повірте, кожна страва української кухні заслуговує добрих відгуків! А як може бути інакше? Щедре сонце країни і добрі звичаї місцевих кулінарів зробили свою справу.

Червоний борщ

Справжній український борщ у вас вийде, якщо ви маєте в своєму арсеналі свіжі смачні продукти. Вам знадобляться м'ясо, капуста, картопля, буряк, морква, томатна паста, сало, часник, цибуля, зелень, сіль, перець. Також - квасоля, якщо ви вирішили приготувати борщ український з квасолею, і мука для галушок, якщо запланований український борщ з галушками. Приготування українського борщу починається з бульйону, для нього підійде свинина, яловичина, курка. Оптимальний вибір для українського борщу - свинячі реберця. Овочі, крім картоплі, нарізають соломкою і тушкують. Окремо додаємо в бульйон сиру капусту, адже без неї не вийде справжнього борща. Останній штрих - це шматочок сала з часником.

Сало

Соковите і апетитне, сало є одним із найбільш калорійних м'ясних продуктів. При цьому хоча б кілька скибочок лікарі рекомендують включати в свій раціон навіть тим, хто ревно стежить за своєю вагою. Вся справа в унікальному наборі корисних речовин, що містяться в ньому. І, звичайно ж, щоб отримати їх в повному обсязі, важливо правильно обрати рецепт засолювання сала. Крім того, від нього безпосередньо залежатиме не тільки смак страви, а й те, скільки воно буде зберігатися. Хоча, справедливості заради, потрібно сказати, що зазвичай цей продукт в холодильнику не залежується.

Холодець

Це - одна з найкращих український страв, яку можна спробувати. Він трохи гострий, з часником і без желатину. Щоб приготувати холодець по-українськи, потрібно взяти домашню курку і яловичину на кістці. Свинину в нашому рецепті української кухні ми не використовуємо. Втім, український холодець можна готувати і зі свинячої ноги, але з іншим складом компонентів. У цьому ж рецепті з яловичини і домашньої курки, сільський холодець чудово ріжеться і при подачі на стіл відразу не тане. Особливість холодцю по-українськи полягає в тому, що готується він довго і виходить його зовсім небагато, але за рахунок такого методу приготування, він дуже і дуже смачний!

Сирники

Ніжний сирний смак в поєднанні з найнесподіванішими інгредієнтами, що формують оригінальні начинки, не зможе повторити жодна страва. Безперечна перевага сирників - швидке приготування з продуктів щоденного вживання. Ця страва знайома, мабуть, більшій частині населення нашої країни ще з часів дитинства, коли ароматні бабусині сирники апетитною гіркою височіли на святковому столі. Сирники ідеальні в поєднанні зі сметаною і гарячим запашним чаєм. Страву прийнято подавати в гарячому вигляді, проте рецепт приготування сирників передбачає також їх вживання у холодному вигляді. Кожна господиня за своїм смаком може вибирати кисло-солодкі, солодкі і навіть гострі соуси для того, щоб перетворити сирники на родзинку свого столу.

Голубці

Традиційно голубці готують з використанням фаршу з яловичини, змішаного з рисом. Проте начинку можна вибирати, виходячи зі своїх смакових переваг. У різних будинках можна зустріти голубці з куркою, бараниною, овочами, картоплею або рибою. Хтось вважає за краще просто відварити ці "кишеньки з капусти" в підсоленій воді, хтось тушкує їх в томатному соусі з додаванням моркви і болгарського перцю. Який би рецепт приготування ви не вибрали, варто прислухатися до кулінарних порад, ефективність яких перевірена часом. Так ваші голубці вийдуть акуратними і смачними.

І ще: Найпростіші страви холостяцької кухні

Вареники

Вареники - улюблена домашня борошняна страва у наших регіонах. Вони в тому чи іншому вигляді присутні у всіх слов'янських кухнях, а в українській служать однією з візитівок, і навіть неодноразово оспівані в національних літературних джерелах. Вареники бувають дуже різними, і їх вигляд, смак і консистенцію багато в чому визначає тісто, з якого вони виготовлені. Їх можна зліпити з простого або заварного тіста. Саме вареничне тісто на кефірі або будь-якому іншому кисломолочному продукті найчастіше використовують для приготування справжніх українських вареників з різними начинками - сиром, картоплею, капустою, м'ясом, а також легендарних вареників з вишнями та іншими ягідними начинками.

Деруни

Якщо хочете потішити своїх близьких незвичайним блюдом, приготуйте їм смачні деруни. Це рум'яні і пишні картопляні оладки, які зверху покриті хрусткою скоринкою. А всередині вони соковиті й ніжні. Їх швидко і легко готувати. Традиційно ця страва готується з тертої сирої картоплі з додаванням цибулі, часнику і яєць. Існують різні рецепти - з грибами, сиром і фаршем. Головне, що технологія приготування дуже проста: натерти картоплю і перемішати всі інгредієнти.

Котлети по-київськи

Дуже популярна страва в усьому світі. І, незважаючи на те, що назва вказує на приналежність до української кухні, історій її походження досить багато. Наприклад, французький варіант, в якому авторство належить Ніколя Апперту. Є й версія про першу появу її в петербурзькому Новомихайлівському клубі. Однак вважається, що додаванням масла вона зобов'язана все ж таки київському рестораторові. Його ж ідеєю було залишити котлету на кістці, тим самим імітуючи ніжку курки. У класичному варіанті страва складається з відбитого філе курки з маслом всередині. Спочатку масло вбивали у філе молотком, пізніше його спочали просто загортати у котлетки.

Гречаники

Страва з'явилася в українській кухні порівняно недавно, причому в різних і несподіваних варіаціях. Головний її інгредієнт - це варена гречана крупа, сформована в котлету разом з м'ясним фаршем. Гречаники - чудовий, швидкий варіант другого, який прекрасно поєднується з овочевим соусом або гарніром. Такі м'ясні котлети з гречкою виходять дуже м'які і соковиті. Їх можна просто посмажити або тушкувати в томатному або томатно-сметанному соусі. Так смак стає ще більш насиченим.

Бігос

Бігос - насправді перлина польської кухні, хоча його національність оскаржують і литовці, і білоруси, і українці, які також дуже люблять готувати симфонію з тушкованої капусти, копченостей і грибів. Рецептів бігосу існує стільки ж, скільки й борщу, і кожна господиня нахвалює свій. Страву готують з квашеної і свіжої капусти, додають солоні, сухі або свіжі смажені гриби, іноді замість свинини беруть птицю. Найчастіше його готують після великого застілля, коли залишається кілька сортів ковбаси, шинки і м'яса.

На десерт: Від свинини до оленини: плюси і мінуси різних видів м'яса

Читай максимум цікавих новин у Viber

# data[].attributes.attachment_link.title
Енциклопедія їжі. ТОП-10 страв української кухні - Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.description
Продовжуємо нашу щотижневу, смачнющу рубрику про їжу і все, що пов'язано з нею. Гурмани, готуйтеся! Попереду на вас чекає багато цікавих фактів та несподіваних відкриттів. Не секрет, що українська кухня популярна у всьому світі. Українська національна кухня відображає характер нашого народу: вона щедра й любить всього побільше.

# data[].attributes.headline
Найкорисніші страви української кухні.

# data[].attributes.subject
Найкорисніші страви української кухні.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Топ-5 найкорисніших страв української кухні

# data[].attributes.headline
Українська кухня - краща у світі.

# data[].attributes.subject
Українська кухня - краща у світі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська кухня визнана однією з кращих в світі

# data[].attributes.headline
Формування української кухні.

# data[].attributes.subject
Формування української кухні.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ICTV

# data[].attributes.attachment_link.title
Как формировалась украинская кухня

# data[].attributes.headline
Українська кухня і зірки Мішлен.

# data[].attributes.subject
Українська кухня і зірки Мішлен.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вперше за 120 років українська кухня потрапила в авторитетний рейтинг "Michelin Guide"

# data[].attributes.headline
Історія виникнення української кухні.

# data[].attributes.subject
Історія виникнення української кухні.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українська кухня з давніх часів відзначалась великою різноманітністю страв і їх високими смаковими й поживними якостями. Використання для страв різноманітної тваринної і рослинної сировини і раціональні способи приготування їх роблять ці страви поживними, смачними, соковитими і ароматними.

Велика кількість страв (крученики, завиванці, фарширована птиця й овочі, шпиговане салом і часником м'ясо і т. д.) приготовляється у фаршированому або шпигованому вигляді. Ці страви апетитні і відзначаються високою поживністю. Дуже багато продуктів для других страв проходить складну обробку - спочатку їх обсмажують або варять, а потім тушкують або запікають. Це зберігає їх аромат і надає їм соковитості.
Українська кухня створювалась протягом багатьох віків, тому вона в певній мірі відбиває не тільки історичний розвиток українського на¬роду, його звичаї і смаки, а й соціальні умови, природні та кліматичні особливості, в яких перебував український народ в процесі свого історичного розвитку.

Як свідчать археологічні розкопки, населення, яке проживало в далекі часи на території України, мало можливість завдяки географічним умовам харчуватися як рослинною, так і м'ясною їжею. Уже в період трипільської культури (3 тисячі років тому), яку сприйняли східні слов'яни, населення Правобережної України вирощувало зернові культури - пшеницю, ячмінь і просо. Значно пізніше, близько тисячі років тому, в посівах з'явилось жито, яке майже повсюдно почали вирощувати у стародавній Русі.
Поряд з землеробством, східнослов'янські племена розводили велику й дрібну рогату худобу, свиней, а також займались полюванням рибальством. В наступні часи землеробство і скотарство дедалі більше розширювались особливо на території, яку займає сучасна Україна. Відомо, що для приготування їжі слов'янські племена робили різний глиняний посуд, який обпалювали в спеціальних печах.

Далі матеріальна культура успішно розвивалась племенами слов'ян, які вели осілий спосіб життя і пізніше утворили стародавню руську державу - Київську Русь, що стала колискою трьох братніх східних слов'янських народів - російського, українського і білоруського.

Літописи та інші писані пам'ятки, а також археологічні розкопки свідчать про багатство і різноманітність їжі, що споживалась населенням Передньої Наддніпрянщини в період Київської Русі. Крім продуктів переробки зерна і різних овочів (капусти, ріпи, цибулі, часнику), до складу їжі входило м'ясо свійських тварин (свиней, овець, кіз, корів і телят) і птиці (курей, гусей, качок, голубів, тетеревів і рябчиків). З диких звірів найчастіше вживались для харчування дикі свині (вепри), зайці та ін., що добувалися полюванням. Є також відомості про вживання молока, коров'ячого масла і сиру.

Значне місце в харчуванні наших предків здавна займала й риба, серед якої слід назвати коропа, ляща, осетра, сома, вугра, лина, піскаря, щуку, в'яза. Вживалась в їжу також ікра різних порід риб. Серед рослинної їжі стародавніх слов'янських народів перше місце займав хліб, який приготовляли з житнього та пшеничного борошна на заквасці (кислий хліб) і випікали в печах. Зерно на борошно розмелювали на ручних жорнах, а пізніше - на водяних і вітряних млинах.

Прісне тісто вживали у вигляді галушок та інших виробів. Нашим предкам було відомо багато видів хлібних виробів: пироги, калачі, короваї. Пекли також хліб з маком і медом. З пшениці робили не тільки борошно, а й крупи, з яких варили кутю. У великій кількості використовували для їжі пшоно. Споживали також рис, який завозили з інших країн. Його називали в той час "сорочинським пшоном".

Досить велику роль у харчуванні відігравали бобові культури - горох, квасоля, сочевиця, боби та ін. З городніх овочів використовували: капусту (свіжу і квашену), буряки, редьку, моркву, огірки, гарбузи, хрін, цибулю і часник. Як приправу до страв використовували місцеві пряно-смакові рослини - кріп, щебрушку, кмин, аніс, м'яту, а також привізні з інших країн - перець і корицю.

Для приготування їжі використовували тваринний жир, різні олії, оцет і горіхи. Через відсутність цукру немалу роль у харчуванні відігравав мед. Із фруктів і ягід споживали яблука, вишні, сливи, смородину, брусницю, малину, журавлину та ін. У великій кількості наші предки вживали одержувані способом бродіння напої - мед різних сортів, пиво, квас і виноградне вино.

Їжу найрізноманітніших виглядів, зв'язану з тривалим варінням, готували в закритих печах, які на той час були досить поширені. Рідку їжу готували з додаванням багатьох ароматичних приправ та овочів і називали "варивом із зіллям". Крім того, були поширені різні м'ясні і рибні відвари, відомі під назвою "юха". "Вариво з зіллям" з додаванням овочів пізніше почали називати борщем, оскільки обов'язковою складовою частиною цієї страви були буряки, які мали назву "бърщъ".

"Юху", що згодом почала називатися "юшкою", готували у вигляді якого-небудь відвару з додаванням інших продуктів - гороху, крупів і т. д.

Серед солодких страв на той час були відомі: кутя з медом, кутя з ма¬ком і горіхами, рис з медом і корицею, кутя з ізюмом і горіхами, юха з сушених яблук, слив та вишень (узвар), що мали тривалий час також обрядне значення. З малини й журавлини варили узварець.

З усього сказаного видно, що наші предки з давніх часів добре вміли готувати поживну рослинну, м'ясну і рибну їжу.

Приготування їжі, як певна майстерність, виділилось в окрему спе¬ціальність при княжих дворах і монастирях. Так, вже в XI ст. в Києво-Печерському монастирі серед ченців було кілька кухарів. Кухарі були також і в багатих родинах.

З розвитком землеробства, скотарства, рибальства, полювання і бджільництва продукти землеробства і скотарства почали вивозити за кордон.

В XV-XVII століттях, внаслідок дальшого поділу суспільної праці, успішно розвивалась торгівля, поступово розширювався внутрішній ринок, виростали торговища і ярмарки, посилювались економічні зв'язки між окремими містами і землями. На торговищах і ярмарках продавали хліб, м'ясо, рибу, мед, молочні та інші продукти.

Крім того, український народ підтримував зв'язок з іншими країнами. В сільському господарстві з'являються нові культури. Збільшуються посіви гречки, яка була завезена з Азії ще в XI-XII ст., але не мала досі господарського значення. З гречки почали виробляти крупи І борошно. В меню населення з'явились гречаники, гречані пампушки з Часником, гречані галушки з салом, вареники гречані з сиром, каші і бабки з гречаних крупів, лемішка, кваша та інші страви.

Із Середньої Азії через Астрахань козаки завозять на Україну шовковицю й кавуни. З Америки через Європу потрапляють до нас такі культури, як кукурудза, гарбузи, квасоля і стручковий перець.

Спочатку кукурудза з'явилась у Херсонській губернії, але пізніше вона поширилась майже в усіх південних районах України. В асортимент української кухні включаються страви з кукурудзи, яку використовують для харчування як відварену, так і у вигляді крупів га борошна, з яких у багатьох районах готують найрізноманітніші стрази - мамалиґу, каші, гойданки, бабку гуцульську, кулеші, лемішку, книшики гуцульські, малай, кукурудзянку та ін.

Вирощування гарбузів розширює асортимент страв. Населення починає варити гарбузові каші, приготовляти гарбуз тушкований, гарбуз із сметаною тощо. У цей же період вводяться в харчування також страви із стручкового перцю, квасолі, спаржі і селери. Поряд з солодким перцем вирощують і гіркий перець, його використовують як приправу до різних страв.

Завдяки географічним відкриттям XVI-XVIII століть в нас у XVIII ст. з'являються нові види культурних рослин, які сприяють значному розширенню страв української кухні. У XVIII ст. на Україні дуже поширюються посіви картоплі, яку починають широко використовувати для приготування перших і других страв та для гарнірів до м'ясних і рибних страв.

Майже всі перші страви - борщі, юшки та інші приготовляються з цього часу з картоплею. Широко починає використовуватись картопля для приготування других страв і в поєднанні з іншими продуктами - з м'ясом, салом, морквою, квасолею, грибами, яблуками, маком, хроном, сиром тощо. Картоплю споживають у вареному, смаженому і печеному вигляді. Крім того, в цей період з неї виготовляють крохмаль і патоку.

У цей же час на Україні з'являється шпинат, який використовують для приготування зелених борщів і других страв - бабок та січеників. Починають вирощувати також полуниці й суниці, які сприяють розширенню асортименту солодких страв української кухні.

Поліпшенню якості українських страв сприяло появлення на Україні у XVIII ст. соняшника, з нього почали добувати соняшникову олію, яка використовувалась для багатьох страв, та гірчиці для виробництва олії і приправи до м'ясних страв.

У XIX ст. на Україні з'являються такі овочеві культури, як помідори і сині баклажани, що знайшли широке застосування в українській кухні. Помідори використовуються для приготування холодних закусок і других страв. З помідорів приготовляють томат-пюре, який використовується при готуванні борщів і соусів. Із синіх баклажанів почали приготовляти холодні закуски (ікру, фаршировані баклажани та ін.) і другі гарячі страви в смаженому і тушкованому вигляді.

Значно розширюється асортимент українських страв на Україні в XIX ст., коли почали вирощувати цукрові буряки та виробляти з них цукор. До цього часу населення України використовувало для приготування солодких страв і виробів з борошна в основному мед, оскільки тростинний цукор завозився з-за кордону, був дорогий і недоступний широким верствам населення. Буряковий же цукор був набагато дешевший і населення широко почало використовувати його для приготування різних страв та напоїв.
Внаслідок цього розширився асортимент не тільки солодких страв і виробів з солодкого тіста, а й асортимент других борошняних і круп'яних страв з цукром. З'явились в меню різні бабки, пудинги, солодкі каші і т. д. Розширився також і асортимент напоїв. Почали приготовляти різні наливки, варенухи та інші напої домашнього і промислового виготовлення.

Поява нових культур у сільському господарстві України створювала сприятливі умови для дальшого розвитку української кухні, яка стає дедалі різноманітнішою і відзначається своїми смаковими особливостями.

Багато літературних джерел описують велику різноманітність і багатство страв української кухні.

Спільність походження російського і українського народів і спіль¬ність їх матеріальної культури, природно, створили і спільні характерні особливості їх кухонь, різко відмінні від кухонь інших народів Сходу і Заходу. Територіальна близькість, спільність побуту й культури російського і українського народів у значній мірі сприяли зближенню і самих способів готування їжі із застосуванням різних видів рослинних і тваринних продуктів.

Зміцнення економічного і культурного зв'язків українського і російського народів, що настало після возз'єднання України з Росією в 1654 році, мало великий вплив на дальший розвиток української і російської кухонь. Українська кухня запозичила деякі страви російської кухні, які збагатили її асортимент. До таких страв належать щі, солянка, пельмені, кулеб'яка та інші страви. У свою чергу, з української кухні в російську кухню ввійшли такі страви, як борщі, вареники, сирники, овочі з різною начинкою, шпиговане салом м'ясо, фарширована риба, домашня свиняча ковбаса і т. д.

Однак внаслідок ряду соціальних і економічних обставин українська кухня зазнає занепаду. Посилення феодальної експлуатації селян, часті неврожаї, непосильні податки, тяжкі викупні платежі, які повинні були виплачувати за землю селяни після "реформи" 1861 року, поставили їх у тяжкі матеріальні умови.
В період розвитку капіталізму ще більше погіршилось харчування українського народу. За цих умов українська народна кухня не могла цілком зберегти своєї повноти й різноманітності. У другій половині XIX ст. у великих містах почали відкриватися великі ресторани для найбільш забезпечених верств населення, куди запрошувались на роботу шефи-кухарі французи, які приносили з собою рецептуру та технологію приготування західноєвропейських страв і свавільно змінювали технологію приготування страв української кухні.

Невеликі ресторани і їдальні прагнули наслідувати великим ресторанам і вводили в меню переважно західноєвропейські страви. Крупні поміщики і капіталісти навіть для домашнього приготування їжі почали запрошувати кухарів-французів. Дрібніші поміщики також поступово відмовляються від приготування багатьох українських страв. Все це призвело до того, що багато страв української кухні були забуті, багато ж з них зазнали змін в рецептурі і способах приготування, внаслідок чого погіршились і їх смакові якості.

Зовсім інше становище з розвитком української кухні настало на Україні після Великої Жовтневої соціалістичної революції. В результаті створення потужної соціалістичної промисловості і колективізації сільського господарства Радянська Україна стала одним з основних районів розвинутого зернового господарства, технічних культур і продуктивного тваринництва.

На базі розвитку важкої індустрії за роки радянської влади значно розширилась харчова промисловість України; створені нові галузі харчової промисловості (молочна, м'ясна, маргаринова, птахообробна, консервна та ін.). З'явились нові типи великих механізованих харчових промислових підприємств: м'ясокомбінати, молочні комбінати, холодильники, хлібозаводи-автомати, гігантські консервні заводи та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія Розвитку Української Кухні

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська кухня з давніх часів відзначалась великою різноманітністю страв і їх високими смаковими й поживними якостями. Використання для страв різноманітної тваринної і рослинної сировини і раціональні способи приготування їх роблять ці страви поживними, смачними, соковитими і ароматними. Велика кількість страв (крученики, завиванці, фарширована птиця й овочі, шпиговане салом і часником м'ясо і т.

# data[].attributes.headline
Традиції та звичаї української кухні.

# data[].attributes.subject
Традиції та звичаї української кухні.

# data[].attributes.body
Українська народна кухня - це така ж культурна спадщина українського народу, як мова, література, мистецтво, це неоціненний здобуток, яким можна і варто пишатися, який не слід забувати.