# data[].attributes.headline
Pozorujeme přírodu, dění kolem sebe i ve svém nitru

# data[].attributes.subject
Pozorujeme přírodu, dění kolem sebe i ve svém nitru

# data[].attributes.body
Klid pohybuje se v ovzduší

Vdechuji čerstvý vzduch a vůni kvítí

Ani srdce mi už nebuší

A já mohu usednou a v klidu žít

# data[].attributes.body
S uspokojujícím pocitem pozoruji kulaťoučké keře. Jsou tak dokonalé, přitom náhodile uspořádané. Jakoby obři uspořádali zápas ve vrhu koulí a některé dolétli až sem.

Ššššš. Zašustí kos. Nevšímá si mě a hrabe dál ve šťavnatě zelené trávě. Snad najde nějakou žížalu.

Cítím mokro na tváři, mraky začali plakat. Do nosu mě udeří vůně vlhké hlíny a květin. Ach, je jaro.

# data[].attributes.body
Ticho, klid, květiny, vůně a vše okolo mě. Přesto se to zdá jako bych byla ve včelím úlu, teď se toho ve mně děje hodně, všechny stresy, které mám jako by byly na dosah ruky.

Má procházka netrvá až tak dlouho, společnost mi dělá vítr, který je na každém kroku se mnou. Jako by se snažil smýt všechny mé problémy, které sama ještě nedokážu odhodit. Zastavím se až na malém kopečku, který mi nabízí útočiště v podobě lavičky. Sednu si a zaposlouchám se nejen do okolí, ale také do hudby, která mi zní v uších. Na chvíli zavřu oči a představím si, že jsem všechny problémy úspěšně zvládla, na tváři se mi vykouzlí malý úsměv, není to jen kvůli té představě, ale také díky slunci, které mě hřeje po celém těle.

I takto malá procházka mě dokáže vrátit zpět, do chvíle, kdy už mám vše za sebou, a jediné, co budu řešit, je to, kam dnes půjdu.

# data[].attributes.body
Vtom se spustila hudba a mě tělo prožilo. Mé cvičky lehce dopadaly na suchý písek a mé paže procitly. Pět, šest, sedm á…

Tam na paloučku

malé víly čekají

na slunce duší

# data[].attributes.body
Mozaika z barev,

jara plná konev.

Aleje kreslí řád,

zelený šepot, kradmý chlad.

Okvětních lístků třpyt,

jak chtěla bych čas zastavit.

Oblaka zcuchaná větrem,

ve vzduchu cítím už květen.

Záhonům navrací se barva do tváří,

stopy krutých mrazů se vytrácí.

Ptáci na stromech zvěstují den,

jak nádherný jen je tento sen.

# data[].attributes.body
Ptáček chladný kámen brousí,

ze zdi reka maluje.

Cestou duše střípky trousí,

naříká a běduje.

Proč chlad se v těle díla vzpouzí?

Proč pro mne život daruje?

# data[].attributes.body
… avšak s každým zahozeným balvanem nacházím nový smysl života, ať už pampelišku, tulipán, či sedmikrásku …

# data[].attributes.body
Těším se, až se příroda zmaluje jak pětileté dítě. Bude hýřit všemi barvami, které souzní do jednoho celku, až kolem prosvištím na kole.

Pak se zastavím a nechám slunko pohladit paprsky moji tvář.

Slastně klopím zrak.

Záříš tak, že se na tebe nedá podívat.

Bzzz...zabzučí čmelák a sedne si na sněženku, která se nesměle třese na šťavnatém trávníku.

Zelená, všude je zelená.

Mám z toho radost.

# data[].attributes.body
Sněženky v trávě, bílé jako spanilá pokožka dámy, dívají se na mě s příslibem jara.

# data[].attributes.body
,,Ve větru krásně tančíš purpurová kytičko,” zašeptá ti malé děťátko. Babička se jen trpělivě usměje: ,,jmenuje se koniklec, ty moje sluníčko.”

# data[].attributes.body
Vůně jara a života,

rozlévá se místem mrtvých,

uličkou štěrkovou se duše mihotá,

a zpívá o všech pocitech trpkých.

Však na místě,

kde mnoho zhaslo,

duší jarních,

mojich dní,

vzduch zprávu žene kolem spásnou,

sníh života zde líně dlí.

# data[].attributes.body
Inspirováni prvními záchvěvy jara a Demlovými texty ze sbírky Moji přátelé napište krátký lyrický text.

# data[].attributes.body
Napiš text inspirovaný návštěvou výstavy Kamélie na cestách.

# data[].attributes.body
Koláž s nutrií

# data[].attributes.headline
Hledáme inspiraci v přírodě, kolem sebe i v sobě 

# data[].attributes.subject
Hledáme inspiraci v přírodě, kolem sebe i v sobě 

# data[].attributes.body
Haiku

# data[].attributes.body
Napiš haiku a ztvárni ho graficky.

# data[].attributes.body
Divadlo

Antické, brutální

Maluje, trestá, přihlíží

Hrůzostrašný akt na obraze

Odplata

# data[].attributes.body
Utrpení

Božský Nadaný

Hrát Soutěžit Trestat

Hudba, která změnila osud.

Nespravedlnost

# data[].attributes.body
Louka zasněžená tisícem něžných kopretin se pod blankytně modrou oblohou, posetou závějemi mraků, vlní ve větru jako nekonečné moře klidu.

# data[].attributes.body
strastné silné

viset trpět soudit

prohraná sázka - svlékání kůže

Bůh vyhraje

# data[].attributes.body
Úcta

majestátní, historický

zaujmout, nadchnout, pochopit

Jejich vzájemná počáteční náklonnost

Obohacují

# data[].attributes.body
Zátiší

Tmavé, důkladné

Psát, věřit, žít

Věci na denní potřebu

Život

# data[].attributes.body
Napište pětilístek o vybraném uměleckém díle.

# data[].attributes.body
1. Mytologie

2. Umírající, nespravedlivý

3. olizuje, hraje, stahuje

4. Midas má oslí uši

5. autor

# data[].attributes.body
Podzimní noc se plíží, pomalu bojujíc s vřelým sluncem, barvy přitom tančí veselý tanec a oranžová je na pódiu; stromy mezitím se vzdaly listů a celý svět zažívá proměnu.

# data[].attributes.body
Hedvábně růžové třásně ze spánku probírá vánek, jenž rozezněl duhový cinkot japně poskakujících rolniček s medovou ozvěnou čarovného úsměvu.

# data[].attributes.body
Mladičké stromy, nakloněné k sobě jako ladné baletky na špičkách, vábily paprsky sluneční záře a odhrnuly pohledy od mrtvého potoku mezi listy, jejichž lesk byl sametový jako měděný bronz.

# data[].attributes.body
"Vítr přivál nad moře teple žlutý měsíc, cibulovitý měsíc, který vyklíčil na zabláceném, indigově modrém nebi a rozsypal jasně blikající plátky světla na chvějících se černých vodách."

Deníky Sylvie Plathové, s. 42

O autorce: Sylvia Plathová: Spisovatelka toužící po dokonalosti našla svobodu a úlevu až ve smrti vlastní rukou | Reflex.cz

Literární.cz | Sylvia Plathová: Tulipány

# data[].attributes.body
Mrtvá Živá příroda

Když se rozhlédnu kolem, vidím lidské sobectví zaplňující veškeré volné místo v této zahradě. Panorama, které mne naplňuje smutkem a bezmocí, protože nic kolem brzy nebude jako dřív a příroda bude změněna k nepoznání. Při pohledu který se mi naskytl jsem zalitoval všeho živého čemu ubližujeme a nevědomě, či vědomě zabíjíme. Mrtvola přírody jež se pouze brání. A přesto mezi větvemi stromů proplouvá malinký obláček naděje, že vše ještě nemusí být ztraceno. Možná právě tento žal je prvním krokem k probuzení svědomí, které jsem tak dlouho potlačoval. Pokud začneme znovu naslouchat zemi, možná dojdeme jejího odpuštění.

# data[].attributes.body
To teplo, které mě hřálo po celém těle. Ty první záblesky léta, které už pomalu začíná. Rozkvetlá příroda kolem mě, zelené koruny nad hlavou, jež mě chrání před paprsky horkého slunce. Větřík, co mi lehce rozevlává vlasy a příjemně mě ochlazuje.

Zkrátka klid přírody, která mě v ten moment obklopovala.

# data[].attributes.body
Nad hlavou slyším šumění listí stromů. Vzduch je plný vůně zeleně a vody, která se leskne pod oblohou protkanou mráčky.

Stojím na dřevěném mole, které se táhne podél břehu. Před sebou vidím nekonečnou zelenou alejí stromů, které lemují vodní hladinu jako nějaká tajná cesta. Voda je klidná, jen občas se na ní objeví kruhy, jako by se něco pohnulo pod hladinou. Možná je to ryba, možná jen vánek.

Kousek dál, na druhém břehu, vidím hnědou lavičku, která vypadá jako zamilované místo, kde se čas zastaví a člověk jen tak sedí a nasává tu krásu. Možná tam sedí někdo, kdo na něco čeká, možná na někoho, nebo se jen tak dívá do dálky.

# data[].attributes.body
Dnes jsem se dostala na místo, kde jsem ještě nikdy nebyla. A to tu „bydlim” už skoro 2 roky. Stála jsem a před sebou jsem viděla obrovské vrby. Nikdy jsem ani netušila, co se v té malé uličce, kolem které jsem vždy jen prošla, nachází.

Úplný klid a pokoj. To jsem cítila. Nic mě nedokázalo vyrušit. Mela jsem pocit, jako by se mi vracely vzpomínky, které jsem ale nikdy nezažila. Dost zvláštní. Cítila jsem se, jako v jiném světě, na jiné planetě. Jsem z toho vlastně dost zmatená.

# data[].attributes.body
Barevná báseň

Malíř maluje barvami, básník slovy. Zkus popsat umělecké dílo nebo krajinu metaforami, přirovnáními, poetickými slovy.

# data[].attributes.body
Toto místo bych nikdy nenašla, nikdy bych se na něj nezaměřila. Přitom je to tak nádherné místo. Místo, které mi ukáže krásu obyčejného stromu. Listy, které nechají prosvítat světlo, světlo totiž dopadá až na vás. Jste ve stínu, ale zároveň nejste.

Díky světlu vidíte i žilky listů, vše je vám na dosah ruky. Zvuky, které vás v tu chvíli obklopují. Listí šumí, ptáčci cvrlikají a včelky okolo vás poletují. Je to známka toho, že je tu již léto, i když to tak před pár dny nevypadalo.

Když procházíte k tomuto místu, cítíte nedalekou růži. Mnoho vjemů se krade do vaší mysli.

Není k tomu potřeba nic speciálního, co by se nedalo najít ve vaší blízkosti. Stačí pozornost a hledání věcí, které nemusí být na první pohled viditelné. Každý si toto místo může najít.

# data[].attributes.body
Pozoruj, vnímej, napiš! (A ještě si to zpestři šátkem přes oči.)

# data[].attributes.body
Sundávám si šátek a zrychleně mrkám proti zelenému obrazu.

Mým očím chvíli trvá, aby se zaostřili, i přes mé dioptrické brýle, které mi šmouhu pomalu ostří. V pozadí slyším vánek, jak cuchá koruny stromů kolem mě a jen tak se převaluje.

Ve vzduchu visí vůně štěstí a tepla, která mi připomíná prázdniny. Nad tou myšlenkou se pousměji a zaměřím se na zrak.

Jako první si všímám rozmazané červené skvrny, která je přímo uprostřed zeleně.

Po čase zjistím, že červená skvrna v pozadí je krásný čínský přístřešek. Je ode mě daleko a dělí nás pole lučních květů, které na slunci přímo září. Pravou i levou stranu pokrývají vysoké a majestátní stromy.

,,Je to opravdu krásné,” vydechnu a cítím, že Anet s Julčou vedle mě souhlasně kývají.

# data[].attributes.body
Vůně neidentifikovatelných květů mě ovane, a po té spatřím ten keř. Bzzz, zabzučí čmelák, jenž se neúnavně snaží poletovat z květů na květ téhle růžové nádhery. Jdu blíž, abych si ještě více přivoněla. Hmmmm, připomíná mi to vůni růží. Najednou si vzpomenu na dvůr mé prababičky, kde se jí podařilo vypěstovat ukázkové růže. 🤬, tma.

Verča mě vede dál. Poslouchám naše kroky a přemýšlím, kolik lidí už tady dnes prošlo. V tom přeruší mé myšlenky neuvěřitelné světlo. Zase vidím. Právě pozuruji čínský altánek, slyším kačeny a cítím se, jako bych byla v Japonsku. Nikdy by mě nenapadlo, že každá vůně nás může přesunout jinam, i když jsme pořád na stejném místě.

# data[].attributes.body
Pracujeme s hotovými texty známých básníků, vytváříme z nich:

koláže

Black (Blackout) Poetry

Vyber si, se kterou prací jsi nejvíc spokojen/a, a zveřejni ji na padletu.

# data[].attributes.body
Jediné, co vidím je světlo. Není to příjemné sluníčko, které vám hřeje na tvářích a na jaře budí přírodu. Je to perné slunci, a to nemilosrdně žhaví všechno mimo stín.

Kráčím pomalu a těžce. Písek se mi boří pod nohama a vítr mi ho vmetá do obličeje. Mám pocit, že jsem slepý. Vidím jen nekonečné béžové moře a nade mnou je jen pálivé peklo. Nic živého tu kromě mě není. Na mysl mi vyvstane myšlenka. Co když jsem mrtvý? Třeba je tohle mé peklo a můj trest. Smrt mě dostihla a odtáhla na toto místo, ve kterém je jen utrpení. Uvědomuji si mé zbloudilé myšlenky a snažím se sebrat dohromady. Je už příliš pozdě. Mé tělo se zhroutí do masy horkého písku a má vůle vyprchá. Tady zůstanu a vydechnu. Klidně i naposledy. Můj dech se zkracuje a tíži mě oči. Vidím svůj ničemný život jako příběh v knize.

Sbohem.

Pronikavý zvuk v dáli. Matně poznávám ptáci výkřik. Donutím se rozhlédnout a v tom ho spatřím. Majestátný dravec plachtí oblohou a každé mávnutí křídel mi připomíná mou svobodu i vůli.

Vstanu ze země a jdu dál.

# data[].attributes.body
Úspěchem není vždy jen to, co vidíme, ale také to, co cítíme.

Pro někoho to může být splněná povinnost, ale pro někoho to může být zvládnutá cesta. Cesta, kterou musíme zvládnout.

Cesta do neznáma.

Cesta může být nebezpečné, nepředvídatelná, ale také krásná a nezapomenutelná.

Cesta je úspěch, to rozhodnutí vůbec začít. Ať je cesta krátká, nebo cesta vzdálená tisíce kilometrů. Je to pro nás těžké.

Naše zážitky, naše trápení nám nikdo nemůže vzít.

Může to být pro nás nový začátek nového života.

Nebo ještě něco víc, vše nemusí znamenat to, co si myslíme.

# data[].attributes.body
Až za obzor, až za obzor utíkám.

Křičím, tak nahlas, jak jen to jde.

Přehluším někdy ty hlasy?

Ty hlasy v mé hlavě, našeptávající mi : ,,Vrať se, vrať se zpátky.''

Ale co když zpátky nechci?

Nechci pocítit zase ty stejné mříže, jež mě drží pod kontrolou.

Nechci zůstat stát, když mě mé tělo nutí běžet tak rychle, jak jen to dokážu.

Chci pocitít chlad vzduchu i života.

Chci vnímat déšť na kůži i ve vlasech.

Chci dávat závod s mraky i s časem.

Chci být volná.

# data[].attributes.body
Všechno se to točí pořád dokola. Pořád ten samý kolotoč. Někdy mě až bolí se dívat na životy některých. Pořad jen někam spěchají, za něčím se ženou. Ale proč? Proč mají pořád všeho málo a nikdy nebudou mít dost? Nechápu to. Nechápu, proč si to dělají. Pořád se jen s někým porovnávat, někoho předhánět nebo dohánět. Vždyť je to tak zbytečné. To důležité a opravdu cenné je přece všude kolem nich. Proč se dobrovolně nechají o to všechno ochudit? Kdyby se jen tak někdy zastavili. Kdyby se jen tak někdy zastavili a místo toho, aby se pořád hnali dál a dál, se rozhlédli kolem sebe. Možná by jim konečně některé věci začaly dávat smysl. Možná by konečně pochopili to, o čem je život. Možná by zjistili, že důležité a krásné věci není potřeba dohnat nebo hledat, ale že jsou všude kolem nás.

# data[].attributes.body
Můj život je jako sen, situovaný na velkém ŽELÉ dortu. Je sladký, šťavnatý a přenádherně zdobený ovocnou polevou. Občas se však najde kousek, který nechutná, tak jak má. Průsvitná hmota ale pomáhá, chuťové buňky zachránit.

Vždy jsem měl tendenci na svém dortu balancovat a vyhýbat se jeho cukrovosti či ulepenosti. On však mi ukázal, že není čeho se bát.

Zabořil jsem se hluboko. Tak hluboko, že již nechci být mimo své jemňoučké ŽELÉ. Cítím se být obklopen ze všech stran, jako když se propadají nohy do tekutého písku. Není cesty zpět, a i kdyby bylo, žádná cesta zpět již není. Želé je mým nejmilejším vězením, ve kterém odhazuji každý klíč zpět dozorci. Ve kterém, se mi nejlépe usíná a vidím ty nejkrásnější perspektivy sebe samého. Již nikdy nechci být svobodný. Radši se utopím v ŽELÉ, než bych byl sám.

# data[].attributes.attachment_link.title
Orange  Peer Discussion Questionnaire Visual Arts Worksheet

# data[].attributes.body
Napište libovolný text (báseň, lyrický popis, minipříběh) inspirovaný obrázkem.

# data[].attributes.body
Redakční minitýmy spolupracují na psaní článku do časopisu

# data[].attributes.body
Někdy se cítím jako ta včela. Jsem jedna z několika miliard. Zdánlivě fyziologicky stejný druh jako ostatní. I přesto všechno jsem jiná. Tak jako ta včela si můžu zvolit svoji volbu. Poletím na tulipán, nebo na fialku? Píšu si svůj vlastní příběh. Dělám si svá vlastní rozhodnutí.

Zároveň jsem členem společnosti, na kterém zdánlivě nesejde, ale udělá kus nenahraditelné práce. Jedna včelka nasbírá za svůj život jednu malou, zdánlivě bezvýznamnou čajovou lžičku medu. Když je těch lžiček víc, dohromady je z toho 1 kg medu, ve kterém je každá lžička podstatná.

# data[].attributes.body
Tak bílý, jako můj polštářek z dětství, tak nadýchaný jako vata, tak hutný jako sníh, jemný jako obláček a přitom neutrální...zároveň i zdraví.

Kamkoliv se dá přidat, do pomazánek, na palačinku, na vdolek. Ke všemu se hodí (k buchtě, k banánu, ke kakau, ke sušence). Se vším se dá kombinovat. Vždy vám vykouzlí blažený úsměv na rtech. Příjemně vás při jeho pojídání zamrazí a nikdy vás neomrzí.

# data[].attributes.body
Neznám nic lepšího, než jahody. Ty krásné panenky s červenými sukněmi zdobenými žlutými puntíky. Panenky s úchvatným zeleným kloboukem, který perfektně doplňuje jejich dokonalý vzhled.

Neznám nic lepšího, než jahody. Neznám nic lepšího, než jahody čerstvě natrhané na naší zahrádce. Jahody, které vám vždy vykouzlí úsměv na tváři, díky své dokonalé chuti.

Neznám nic lepšího, než jahody. Ať už s čokoládou, kdy vám bude skákat radostí každá chuťová buňka nebo jako dekorace dortu, kde bude vynikat jejich nádherná sukně se zeleným kloboukem.

Ať už tak, či onak, jahoda bude v mých očích vždy jednoduše dokonalá.

# data[].attributes.body
Přenádherný zákusek, který jako kdyby vyřízli ze zasněžené zimní krajiny. Rudé zdobení evokuje ty nejpřehlednější stříkance krve. Chuť roztančeného květinářství s růžemi však přehlušuje zlolajnost vnějšího zjevu. Rubínová výplň, nejen chuťově ale i vizáží, podtrhuje epesnost této pastvy pro oči.

# data[].attributes.body
Napište skvělou ódu na svou oblíbenou pochoutku. Můžete přidat fotografii této dobroty.