# data[].attributes.headline
Dinija Pūpola                             1.  1940. gada 5. augustā Latviju „uzņēma” PSRS sastāvā. (Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.) 2.Vācijas kapitulācija Kurzemē( Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.)                        3.Sākot ar 1944.gadu, visās frontēs sākās Vācijas armijas un tā sabiedroto atkāpšanās. 4. Vācu armijas atkāpšanās. PSRS pilnībā pārņem Latvijas teritoriju.(Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas)                      5.PSRS iezīmē uzvaras dienu.(Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 24. jūnijā, bet jau nākamajā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9.maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri )      6.Latvijas teritorija tiek apzagta. (Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku; viss tika pārmeklēts; tika atņemti visi pulksteņi)             7.Ietekme uz latviešiem kā tautu(Kādu dienu mūsu tante Emīlija kājām atgriezās no Pūres. Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot)             8. Latvijas teritorijā sāka darbību nometnes.(Jau ar pirmajām okupācijas dienām sākās represijas, tika izveidotas arī koncentrācijas nometnes Salaspilī, Mežaparkā, Strazdmuižā un Saldū)                             9.Latvija tika iekļauta ģenerālplānā ‘’Ost’’(Okupētā Latvija,Lietuva, Igaunija un Baltkrievija tika apvienota vienotā struktūrā ‘’Ostland’’) 10. Agresīvā politika (aneksija, pēckara Austrumeiropas sovjetizācija un citi komunistiskā režīma noziegumi- koncentrācijas nometnes, ieslodzījumi, vardarbība pret civiliedzīvotājiem, apzagšana, ņirgāšanās)           

# data[].attributes.subject
Dinija Pūpola                             1.  1940. gada 5. augustā Latviju „uzņēma” PSRS sastāvā. (Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.) 2.Vācijas kapitulācija Kurzemē( Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.)                        3.Sākot ar 1944.gadu, visās frontēs sākās Vācijas armijas un tā sabiedroto atkāpšanās. 4. Vācu armijas atkāpšanās. PSRS pilnībā pārņem Latvijas teritoriju.(Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas)                      5.PSRS iezīmē uzvaras dienu.(Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 24. jūnijā, bet jau nākamajā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9.maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri )      6.Latvijas teritorija tiek apzagta. (Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku; viss tika pārmeklēts; tika atņemti visi pulksteņi)             7.Ietekme uz latviešiem kā tautu(Kādu dienu mūsu tante Emīlija kājām atgriezās no Pūres. Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot)             8. Latvijas teritorijā sāka darbību nometnes.(Jau ar pirmajām okupācijas dienām sākās represijas, tika izveidotas arī koncentrācijas nometnes Salaspilī, Mežaparkā, Strazdmuižā un Saldū)                             9.Latvija tika iekļauta ģenerālplānā ‘’Ost’’(Okupētā Latvija,Lietuva, Igaunija un Baltkrievija tika apvienota vienotā struktūrā ‘’Ostland’’) 10. Agresīvā politika (aneksija, pēckara Austrumeiropas sovjetizācija un citi komunistiskā režīma noziegumi- koncentrācijas nometnes, ieslodzījumi, vardarbība pret civiliedzīvotājiem, apzagšana, ņirgāšanās)           

# data[].attributes.body
iespējamiem uzbrukumiem Baltijas valstīm un Polijā, izvietojot šajās valstīs PSRS karaspēku. Valstis priekšlikumu noraidīja, J.Staļins izlēma vienoties ar Vāciju. Baltijas valstis, Polijas austrumu daļa un Somija nonāca PSRS ietekmes sfērā. Savukārt Polijas rietumu daļa – Vācijas ietekmes sfērā.”

2. 1940. g. 14./15.jūnija nakts  PSRS uzbrukums Latvijas robežsargu postenim Masļenkos.”1940. g. 14./15.jūnija naktī PSRS militārās vienības uzbruka latviešu robežsargu postenim Masļenkos. Vairāki robežsargi un to piederīgie tika nogalināti. Ap 40 Latvijas pilsoņus sagūstīja un aizveda uz Krieviju.”

3. 1940. gada 17. jūnijā PSRS karaspēka ienākšana Latvijā no 2 pusēm. “1940.gada 17.jūnijā PSRS karaspēks Latvijā ienāca no divām pusēm – no Lietuvas, kas jau bija okupēta, un no PSRS. Sarkanā armija ieņēma visus svarīgākos objektus. Pret prezidenta pili tika pavērsti Daugavā noenkurota padomju kreisera lielgabalu stobri.”

4. 1940.gada 5.augustā Latvija tiek oficiāli iekļauta PSRS sastāvā. “Latijas valsts 1940.gada 5.augustā kļūst par PSR Latviju, Latvija kā  neatkarīga valsts  beidza pastāvēt.”

5.  1941. gada 22. jūnijā vācu karaspēka iebrukums Latvijā. “Sākās Vācijas un PSRS karš, ko sauc par Lielo Tēvijas karu (1941.-1945.g.).No 1941. gada 22. jūnija līdz 6. jūlijam Latvijā iesākās vācu okupācijas periods.”

6. 1941. g. 1. jūlijā Vācieši ieņēma Rīgu un dažu dienu laikā (līdz 8. jūlijam) visu Latvijas teritoriju.”Sākotnēji iedzīvotāji sagaidīja vāciešus kā atbrīvotājus. Rīgas radiofonā atkal skanēja Latvijas himna un ielās parādījās nacionālie karogi. Latvieši cerēja, ka tiks atjaunota valsts neatkarība. Drīz bija skaidrs, ka padomju okupācijas režīmu nomainījis ne mazāk nežēlīgs vācu okupācijas režīms.”

7. 1943.g. lūzuma punkts Austrumu frontē, attīstība partizānu vienībās. ”Kad iestājās lūzums Austrumu frontē, partizānu kustība sāka ievērojami attīstīties. No PSRS teritorijas tika iesūtītas speciālas partizānu vienības. 1944.g sākumā Latvijas teritorijā darbojās 3 partizānu brigādes:Ziemeļlatvijā darbojās 1. partizānu brigāde V. Samsona vadībā; Lubānas mežos 2.brigāde P. Ratiņa vadībā; Zemgalē 3.brigāde O. Oškalna vadībā.”

8. 1944.gada jūlijā Vācijas okupētajā Latvijas teritorijā ienāk PSRS armija. “ PSRS sabiedrotie Rietumos atklāja Otro fronti, padomju karaspēks sāka strauji tuvoties Latvijas robežām. 1944. gada jūlijā Latgalē ienāca pirmās Sarkanās armijas daļas. 13. un 14. oktobrī vācu karaspēks Rīgu atstāja. Līdzās vāciešiem Latvijas teritorijā cīnījās abas leģiona divīzijas.”

9. 1945.gada 7./8.maija Vācijas kapitulācija Kurzemē. “Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā. Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.”

10. Latvijas nonākšana atkal PSRS okupācijas jūgā. ”1945. gada 8. maijs ir diena, kad līdz ar nacionālsociālistiskās Vācijas sakāvi Eiropā beidzās Otrais pasaules karš un iestājās miers, taču Latvija nonāca atkal PSRS sastāvā.”


tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Paula veinberga
Avatar of anonymous
Anonymous
1m
Paula veinberga
1.     Latvijas atkal nonākšana PSRS sastāvā. “Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu.”
2.    Vācijas vispārējās kapitulācijas beigas Kurzemē. “Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.”
3.   Vācijas divīziju evakuācija no Kurzemes . “1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas.”
4.     1945. gada karadarbība Kurzemes teritorijā. “16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”
5.    Vācu un padomju armijas puses bija vienotas savā darbībā neraugoties uz to, ka tajā brīdī tās karoja viena pret otru. “Abas karojošās puses visos līmeņos saglabāja korektu attieksmi viena pret otru. Atšķirībā no nežēlības pilnajām kaujām Berlīnē, Breslavā, Vīnē un Dancigā Kurzemē virsnieki un kareivji ar samērā retiem izņēmumiem (īpaši nežēlīgi padomju puse izturējās pret gūstā kritušajiem vlasoviešiem u. tml.) cits pret citu attiecās civilizēti.”
6.    Vācu armijas atkāpšanās un 19. divīzijas izformēšanās, latviešu karavīru bēgšana no Vācu armijas. “…jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka…” ; “Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda.”
7.    Otrā pasaules kara beigas un miera iestāšanās Eiropā. “Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni.” ; “Vis kop 8. maijā iestājās klusums. Frontes artilērijas troksnis vairs nebija dzirdams.”
8.    Laupīšanas un demulācijas sarkanās armijas iniciatīvā. “Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.” ; “Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana.”
9.    Latvijā tiek izsludinātas svētku un atceres dienas. “Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. Lielās Oktobra revolūcijas jeb boļševiku apvērsuma 1917. gadā Krievijā gadadienu.” ; “8. maijs ir svarīga diena daudzām Eiropas un pasaules valstīm, kas šajā datumā atzīmē Otrā pasaules kara beigu gadadienu Eiropā.”
10.   Latvijas teritorija vairākus desmitus gadu atrodas pilnīgā Padomju Savienības pakļautībā. “Pēc Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas Latvijas Republikas Augstākā padome 1990. gada 3. oktobrī pieņēma likumu…”


tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Arta Jurgensone
Avatar of anonymous
Anonymous
32m
Arta Jurgensone
1.  PSRS un Vācija sadalīja ietekmes zonas Eiropā
„1939. gada 23.augustā Vācija noslēdza savstarpējās neuzbrukšanas līgumu ar PSRS (saukts par Molotovu -Ribentropa paktu) par Austrumeiropas valstu sadalīšanu. Tam tika pievienoti slepeni protokoli, kuri noteica katras lielvalsts ietekmes sfēras. Saskaņā ar tiem Baltijas valstis, Polijas austrumu daļa un Somija nonāca PSRS ietekmes sfērā. Savukārt Polijas rietumu daļa – Vācijas ietekmes sfērā. ”
2. PSRS okupē Latviju
„1940. gada augustā tika organizēts Latvijas delegācijas brauciens uz Maskavu un sagatavotas Latvijas pārstāvju runas „uzņemšanas” ceremonijai. Runas sastādīja PSRS dienestu darbinieki, kuri nezināja Latvijas vēstures pamatfaktus. Rezultātā tās no vēsturiskā viedokļa bija aplamas. PSRS „savstarpējās palīdzības līgumā” ar Latviju bija apsolījusi ievērot Latvijas Republikas suverenitāti, bet rīkojās pretēji tam.
1940. gada 5. augustā Latviju „uzņēma” PSRS sastāvā.”
3 . Vācu okupācijas vara Latvijā
„Vācu okupācijas vara ātri izgaisināja cerības uz Latvijas Republikas atjaunošanu. Visus latviešu militāros formējumus atbruņoja un centrālo valsts iestāžu atjaunošanu apturēja. Vācu okupanti padomju okupācijas laikā atņemtos īpašumus neatdeva to bijušajiem īpašniekiem, bet paturēja Vācijas valsts īpašumā. Tikai 1943. g., kad vācu armijas stāvoklis frontē pasliktinājās, mainījās okupācijas varas iestāžu politika – daļa īpašumu tika atdoti bijušajiem īpašniekiem. ”
4. PSRS atkārtoti okupē Latviju, līdz ar to Latvija savu neatkarību neatgūst līdz PSRS sabrukumam.
‘’Drīz vien arī izrādījās, ka Otrā pasaules kara beigas bija sākums jaunai pretstāvei — t.s. aukstajam karam bijušo sabiedroto — PSRS un rietumvalstu — starpā. Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu. Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.”
5. Vācijas armijas kapitulācija Kurzemē – PSRS vienīgajā neiekarotajā Latvijas teritorijā
„Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā. Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju”
 6. Sarkanās armijas virspavēlniecība turpināja īstenot uzbrukumus, lai nepieļautu spēku evakuāciju uz Vāciju.
„Sākotnēji padomju 1. un 2. Baltijas frontei bija dots uzdevums iznīcināt armiju grupu «Ziemeļi». Galvenie uzbrukumu virzieni 1. Baltijas frontei bija Liepāja, bet 2. Baltijas frontei — Saldus. Šīs operācijas cieta pilnīgu neveiksmi, tāpēc Sarkanās armijas virspavēlniecība nolēma atvilkt no Kurzemes lielu skaitu karaspēka vienību un turpmāk īstenot uzbrukuma operācijas ar mērķi nepieļaut pretinieka spēku evakuāciju uz Vāciju.”
7. Vācija no Kurzemes evakuē vairāk kā 10 divīzijas.
„1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas. 16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”
8. Vācijas atsevišķu karaspēku kapitulācija.
„Jau konkrētu Vācijas karaspēka vienību kapitulācija norisinājās, saskaņojot to ar atbilstošajiem Sarkanās armijas komandieriem. Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām.” 
9. Kara beigas latviešiem  PSRS un Vācijas kara frontēs.
„Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. Plāņu muižas apkārtnē 130. latviešu strēlnieku korpusa uzbrukuma sektorā padomju gūstā padevās 24. vācu kājnieku divīzija, kas organizēti un mierīgi izpildīja tai dotās kapitulācijas pavēles. Likteņa ironija, bet tās komandieris bija vācbaltietis, bijušais Latvijas armijas pulkvedis-leitnants (tobrīd — Vācijas armijas ģenerālmajors) Haralds Šulcs, kurš 1939. gada novembrī bija repatriējies no Latvijas, bet pēc Otrā pasaules kara desmit garus gadus bija spiests pavadīt padomju gūsta nometnēs. Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda. Daudzi no viņiem iegāja mežā un vai nu pa mazākiem laiku ceļiem nakts aizsegā centās nokļūt dzimtajās mājās, vai arī bija gatavi turpināt cīņu. Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki (kapteinis Pēteris Čevers, virsleitnants Miervaldis Ziedainis, leitnants Kārlis Mūsiņš un citi) kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem.”
10.Vācija pieņem kapitulāciju
„1945. gada 7. maija agrā rītā PSRS Sarkanās armijas Ļeņingradas un 2. Baltijas frontes komandieris maršals Leonīds Govorovs parakstīja ultimātu ar prasību 24 stundu laikā nodot ieročus, ko nosūtīja vācu armiju grupas «Kurzeme» vadībai. Nākamajā rītā vācu puse atbildēja, ka pieņem kapitulāciju, jo jau zināja par Vācijas Bruņoto kapitulācijas aktu Reimsā. Radiosarunu laikā abas puses vienojās no tās pašas dienas plkst. 14.00 ievērot pamieru. 8. maija pēcpusdienā Saldus novada Ezeres pagasta Ezermaļos armiju grupas «Kurzeme» pārstāvis ģenerālmajors Oto Rauzers parakstīja kapitulācijas noteikumus. Tie noteica miera iestāšanos plkst. 24.00 pēc vietējā laika. ”
 
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Žaklīna Gončarova .
Avatar of za2001na
za2001na
4h
Žaklīna Gončarova . 
1.Latvijā netika atjaunota brivība  “Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota. " 
2. Vācija kapitulēja un beidza karadarbību Kurzemē “Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē " 
3. Latvijas karavīri ar PSRS armijas palīdzību “attīrīja " Latvijas teritoriju no Vāciešiem “Padomju Savienības teritorijas iztīrīšanu no iebrucējiem, t.sk. ienaidnieka Baltijas karaspēka nogriešanu no Austrumprūsijas, tā sašķelšanu ar sekojošu iznīcināšanu " 
4. Pēc Vācijas kapitulācijas veidojas partizānu vienības “Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki (kapteinis Pēteris Čevers, virsleitnants Miervaldis Ziedainis, leitnants Kārlis Mūsiņš un citi) kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem. " 
5. Kurzemes iedzīvotāji nebija pārliecināti par turpmāko likteni “Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku. "  
6. Laupīšanas periods “Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja. Meklēja arī «vodku», bet tās mums nebija. " 
7.Liela piesārņošana  . “Atšķirībā no vācu armijas uzturēšanās laika Pūres muižas parka apstādījumi bija pilni ar atkritumiem. Visur mētājās tukšas amerikāņu konservu bundžas un kara tehnikas paliekas. "  
8. Agresīva attieksme pret cilvēkiem . “Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot. " 
9. Piemiņas diena “Latvijas Republikas Saeima 1995. gadā veica grozījumus likumā un pasludināja 8. maiju par Nacisma sagrāves un Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu. " 
10. Atmiņa par 2. Pasaules karu dzīvo cilvēku sirdīs joprojām “Latvija kopā ar pārējo Eiropu jūsmo par nacistu Vācijas un tās fašistiskā režīma sakāvi 1945. gada maijā. Taču atšķirībā no Rietumeiropas nīstās nacistu Vācijas impērijas krišana nenoveda pie manas dzimtenes atbrīvošanas. " 
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Arta Juste
Avatar of Arta Juste
Arta Juste
4h
Arta Juste
1)Latvijas okupācija.

Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu. Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.

2)Kurzemē nenotika vairs karadarbība.

Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā.

3)Sākot ar 1944. g., visās frontēs sākās Vācijas armijas un tās sabiedroto atkāpšanās.

1944. g. 27. janvārī tika likvidēta 900 dienu ilgā Ļeņingradas blokāde. Līdz 1944. g. rudenim padomju karaspēks bija pilnībā sasniedzis PSRS pirmskara robežu (izņemot Kurzemi, kas palika neieņemta līdz kara beigām). Sarkanā armija iegāja Rumānijas, Bulgārijas, Dienvidslāvijas, Ungārijas un Polijas teritorijā

4)Kurzemnieki bažījās par savu turpmāko likteni.

Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis.

5)Vācijas armija atkāpās no Latvijas teritorijas.

Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas.

6)Krievija sāka ieņemt visu Latvijas teritoriju.

Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.

7)Latviešu tauta tika aplaupīta.

Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana.

8)Tika draudēts cilvēkiem.

Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja.

9)Pret tautu izturējās ar necieņu.

Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot.

10)Otrā pasaules kara atcere Eiropā un Latvijā

8. maijs ir svarīga diena daudzām Eiropas un pasaules valstīm, kas šajā datumā atzīmē Otrā pasaules kara beigu gadadienu Eiropā. Ar šī kara vēsturi saistās arī citi svarīgi datumi, kas ir vairāku Eiropas valstu atmiņu politikas neatņemama sastāvdaļa.

tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Jogita Baltmane
Avatar of anonymous
Anonymous
3h
Jogita Baltmane
1) Latvija bija viena no Baltijas valstīm, kuras neatkarība pēc Otrā Pasaules kara netika atjaunota. "Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu."
2)  Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē, kas bija vienīgā PSRS neiekarotā teritorija Latvijā. "Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju." 
3) Vācijas armijas augstākā virspavēlniecība un armiju grupas «Ziemeļi» vadība ieņēma operatīvi taktisku nostāju un nepārtraukti pieprasīja karaspēka atvilkšanu no Kurzemes un iesaistīšanu tiešā Vācijas teritorijas aizstāvēšanā, bet pats Ādolfs Hitlers sekoja stratēģiskiem apsvērumiem un vadījās pēc principa «ofensīva vai bojāeja». "Lielvācijas vadonis cerēja gūt panākumus Ardēnu ofensīvā Rietumu frontē 1944. gada decembrī un vēlējās Kurzemi izmantot kā militāru placdarmu jaunam uzbrukumam pret PSRS."
4) Padomju 1. un 2. Baltijas frontei bija dots uzdevums iznīcināt armiju grupu «Ziemeļi». "Galvenie uzbrukumu virzieni 1. Baltijas frontei bija Liepāja, bet 2. Baltijas frontei — Saldus."
5) 1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit divīzijas. "16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam. Kurzemes sešu lielkauju laikā krita ap 30 000—40 000 vācu un vairāk nekā 90 000 padomju karavīru."
6)Vācijas karaspēka vienību kapitulācija norisinājās, saskaņojot to ar atbilstošajiem Sarkanās armijas komandieriem. Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām.
7) Vācu padošanās. "Saskaņā ar vienošanos par kapitulācijas norisi vācieši ierindā kolonnā pa četri nolika ieročus un pēc tam savu komandieru vadībā devas uz karagūstekņu nometnēm. No vāciešu puses pretimnākšana mierīgai kapitulācijai bija liela, jo viņi bija sapratuši, ka tāpat neizdosies nokļūt Vācijā, un arī padomju pusei prieks par kara beigām izrādījās lielāks, nekā vēlme tūlīt atriebties."
8) Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. "Likteņa ironija, bet komandieris vācbaltietis, bijušais Latvijas armijas pulkvedis-leitnants  Haralds Šulcs, kurš 1939. gada novembrī bija repatriējies no Latvijas, bet pēc Otrā pasaules kara desmit garus gadus bija spiests pavadīt padomju gūsta nometnēs.
9) Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda. "Daudzi no viņiem iegāja mežā un vai nu pa mazākiem laiku ceļiem nakts aizsegā centās nokļūt dzimtajās mājās, vai arī bija gatavi turpināt cīņu. Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem."
10) Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. "Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis."

tick
GRADE
Your avatar
Add comment
 1) Krasa valdīb
Avatar of Ērika Leopolde
Ērika Leopolde
4h
 
1) Krasa valdības režīma maiņa  (Tika sagrauts viens no nežēlīgākajiem totalitārajiem režīmiem 20. gadsimta Eiropā un izbeigts karš, kas prasīja vairāk nekā 50 miljonu karavīru un civiliedzīvotāju, t. sk. sešu miljonu holokausta upuru dzīvības.)
2) Baltijas valstu okupācija (Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.  Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.) 
3) Vācijas kapitulācija (No uzvarētāju puses Vācijas bezierunu kapitulācijas aktu parakstīja ASV ģenerālleitnants Valters Bedels Smits, Francijas ģenerālis Fransuā Sevezs un PSRS militārās misijas Francijā vadītājs ģenerālis Ivans Susloparovs, bet karā sakauto Vāciju pārstāvēja Vērmahta operatīvā štāba priekšnieks ģenerālis Alfrēds Jodls.)
4) Vācu armijas atkāpšanās (Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā.)
5) Krievijas plānotās misijas latvijas teritorijā (Josifa Staļina un Sarkanās armijas virspavēlniecības kara mērķi 1944. gada rudenī paredzēja «Padomju Savienības teritorijas iztīrīšanu no iebrucējiem, t.sk. ienaidnieka Baltijas karaspēka nogriešanu no Austrumprūsijas, tā sašķelšanu ar sekojošu iznīcināšanu».)
6) Vācu armiju nomaina krievu armija (Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis. «Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.)
7) Iedzīvotāju pārmeklēšana, kuru veica sarkanarmijieši (Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana. Esot kaut kur mežos partizāni. Bez šaubām, mežā viņi neiegāja. Viss tika pārmeklēts. Ko viņi īsti meklēja, mums netika teikts. Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja. Meklēja arī «vodku», bet tās mums nebija. Viens sarkanarmietis gan iedzēra etiķi, domādams, ka tas ir vīns.)
8) Tika izsludinātas jaunas svētku/uzvaras dienas (Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 1945. gada 24. jūnijā, bet jau nākamā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9. maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. Lielās Oktobra revolūcijas jeb boļševiku apvērsuma 1917. gadā Krievijā gadadienu.)
9) Latvijā izsludinātās atceres vai svētku dienas (Pēc Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas Latvijas Republikas Augstākā padome 1990. gada 3. oktobrī pieņēma likumu «Par svētku un atceres dienām», ar kuru noteica 8. maiju par Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu. Latvijas Republikas Saeima 1995. gadā veica grozījumus likumā un pasludināja 8. maiju par Nacisma sagrāves un Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu.)
10) Latviešu karavīri tika sdalīti divās frontēs (Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. Plāņu muižas apkārtnē 130. latviešu strēlnieku korpusa uzbrukuma sektorā padomju gūstā padevās 24. vācu kājnieku divīzija, kas organizēti un mierīgi izpildīja tai dotās kapitulācijas pavēles.)
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Monta Kalēja
Avatar of Monta Kalēja
Monta Kalēja
5h
Monta Kalēja
  1. Vācijas kapitulācija no LV (Vācijas armijas augstākā virspavēlniecība un armiju grupas «Ziemeļi» vadība ieņēma operatīvi taktisku nostāju un nepārtraukti pieprasīja karaspēka atvilkšanu no Kurzemes un iesaistīšanu tiešā Vācijas teritorijas aizstāvēšanā, bet pats Ādolfs Hitlers sekoja stratēģiskiem apsvērumiem un vadījās pēc principa «ofensīva vai bojāeja».)
2.PSRS pilnībā pārņem LV teritoriju (Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks)
3.PSRS iezīmē uzvaras dienu (Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 1945. gada 24. jūnijā, bet jau nākamā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9. maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. )
4.Tika izveidotas piemiņas vietas tiem, kas cieta nno komunistiskā terora(Torņakalna stacija Rīgā. 1941. gada komunistiskā terora upuru atcerei Torņakalnā ir izveidota piemiņas vieta.)
5.  LV kometejas izveide(1945.g. Vācijas valdība nolēma atļaut veidot Latvijas nacionālo komiteju (LNK) ar nosacītām Latvijas pagaidu valdības funkcijām. )
6. Neveiksmīga nacionālā kustība (Nacionālā pretošanās kustība apliecināja latviešu centienus atjaunot neatkarīgu Latviju, bet nesaņēma atbalstu ne no vācu, ne Rietumvalstu puses, tā piedzīvoja sakāvi.)
7. Latvija atkal kļūst par PSRS daļu (Otrā pasaules kara rezultātā Latvija atkal nonāca PSRS okupācijas jūgā.)
8.PSRS atņem iedzīvotājiem  visu, kas vērtīgs (Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana. Esot kaut kur mežos partizāni. Bez šaubām, mežā viņi neiegāja. Viss tika pārmeklēts. Ko viņi īsti meklēja, mums netika teikts. Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja.)
9. Sarkanā armija veic neveiksmīgus uzbrukumus 6 reizes(Laikā no 1944.g. oktobra līdz kara beigām  Sarkanā armija Kurzemē veica 6 nesekmīgus lieluzbrukumus, iesaistot kaujās 80 – 100 divīzijas.)
10.Izjūk PS uzpiestais režīms (Tikai pēc 50 gadiem, kad sāka izirt komunistiskais režīms PSRS, izjuka arī Padomju Savienībai uzspiestais režīmi Centrāleiropas un Austrumeiropas zemēs.)
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Katrīna Marija Viktorova
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova
16h
Katrīna Marija Viktorova
 Latvijas teritorija zaudēja savu neatkarību un brīvību. (“Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.”) 
 Frontes iecirkņi tika izklāstīti vairākās Latvijas teritorijas vietās.  (“Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām. “)
Vācu karaspēks ar PSRS karoja pār teritoriju, tādējādi okupējot visus Latvijas teritorijas novadus. (1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.)
 PSRS okupācijas laikā teritorija tika piesārņota vairāk. (“Atšķirībā no vācu armijas uzturēšanās laika Pūres muižas parka apstādījumi bija pilni ar atkritumiem. Visur mētājās tukšas amerikāņu konservu bundžas un kara tehnikas paliekas.”)
PSRS kareivi “patrulēja” pilsētas un citas apdzīvotas teritorijas. (“ Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot.”)
Nepārtraukta karadarbība starp PSRS un Vāciju ietekmēja nemierīgu dzīvi civiliedzīvotājiem. (“16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”)
Vācija sāka atbrīvot Latvijas teritoriju. (“1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas.”)
 Latvijas teritorijā sāka darbību nometnes. (“Jau ar pirmajām okupācijas dienām sākās represijas pret iedzīvotājiem. Tika izveidotas koncentrācijas nometnes Salaspilī, Mežaparkā, Strazdmuižā un Saldū. Par masveida cilvēku iznīcināšanas vietām kļuva Biķernieku, Rumbulas un Dreiliņu meži pie Rīgas, kā arī Šķēdes kāpas pie Liepājas un Mežciems pie Daugavpils.”)
 Latvija tika iekļauta ģenerālplānā „Ost”. (1941.gada 17.jūlijā tika izveidota Okupēto Austrumu apgabalu reihsministrija un par tās vadītāju tika iecelts viens no nacisma galvenajiem ideologiem Baltijas vācietis Alfrēds Rozenbergs. Okupētā Latvija, Lietuva, Igaunija un Baltkrievija tika apvienota vienotā struktūrā Ostland („Austrumzeme”), kuras centrs atradās Rīgā.)
  Latvijas teritorija tika apzagta ar okupēto valsts iejaukšanos. (“Virsroku guva ekonomiskās politikas virziens, saskaņā ar kuru no Latvijas tika izvestas materiālās vērtības kā kara laupījums. Notika Latvijas izlaupīšana, īpaši 1941.gada rudenī, kad uz Vāciju tika aizvestas tūkstošiem tonnas dažādu produkciju”)

tick
GRADE
Your avatar
Add comment
II PK konteksts (vieta Tavam mājasdarbam)

add
Krista Beāte Bērziņa "Lai arī Nāciju Līga jeb Tautu Savienība bija pietiekami politiski spēcīga organizācija, kas rūpējās par mieru pasaulē, kādēļ tā nespēja ierobežot Hitlera, Musolīni un Staļina īstenoto politiku starpkaru (1920-1939) periodā?"
Avatar of anonymous
Anonymous
17d
Krista Beāte Bērziņa             "Lai arī Nāciju Līga jeb Tautu Savienība bija pietiekami politiski spēcīga organizācija, kas rūpējās par mieru pasaulē, kādēļ tā nespēja ierobežot Hitlera, Musolīni un Staļina īstenoto politiku starpkaru (1920-1939) periodā?"      
Tautu Savienība, būdama viena no varenākajām savienībām pasaulē, nespēja iegrožot visas trīs valdīšanas versijas, jo to rīcības plāns šādās situācijās nedrīkstēja iekļaut militārā spēka izmantošanu. Tautu Savienība maksimums varēja likumīgi sodīt. Vācijas un Itālijas izstāšanās no Tautu Savienības, bet Krievijas izraidīšna, visām trīs valstīm deva iespēju izmantot fizisko spēku.

Abu ideoloģisko virzienu pārstāvji, Staļins un Hitlers, 1939. gada 23. augustā nolēma parakstīt nacistu - padomju paktu, kura svarīgākā daļa bija slepenā vienošanās starp PSRS un Vāciju par austrumeiropas sadalīšanu ietekmes zonās. Nedēļu vēlāk ar Vācijas uzbrumu Polijai sākās 2. Pasaules karš, un Rietumeiropas valstis bija palaidušas garām iespēju apturēt Vācijas agresiju.

Ādolfa Hitlera svarīgākais mērķis bija atjaunot un vēlāk paplašināt Vācijas valsts jeb Trešā reiha robežas. To varēja panākt, apvienojot Eiropaā dažādās zemās dzīvojošos vāciešus un iekarojot jaunas teritorijas austrumos. Tādēļ 1939. gada maijā Vācija ar Itāliju nolēma izveidot militāro savienību ‘’Tērauda pakts’’. Pēc gada arī Itālija iestājās karā.

 

 

tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Ērika Vaira Leopolde
Avatar of anonymous
Anonymous
21d
Ērika Vaira Leopolde
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Raivita Ulme
Avatar of anonymous
Anonymous
22d
Raivita Ulme
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Kitija Griškāne
Avatar of anonymous
Anonymous
22d
Kitija Griškāne
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Jogita Baltmane
Avatar of anonymous
Anonymous
23d
Jogita Baltmane
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Megija Medne
Avatar of anonymous
Anonymous
26d
 Megija Medne
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Empty
Avatar of anonymous
Anonymous
16d
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Paula Veinberga
Avatar of anonymous
Anonymous
28d
Paula Veinberga
Tautu Savienībai faktiski vara bija pār mazākām un bruņoti nestabilām valstīm, jo potenciāla kara gadījumā TS savus bruņotos spēkus iegūtu no lielajām dalībvalstīm un vienīgās iespējamās sankcijas pret likumu neievērotājiem bija izslēgšana no TS. Kad 1939. gadā PSRS izstājās no TS, tai vairāk nevarēja izvirzīt nekādus draudus par izslēgšanu un TS lielvalstis īsti nevēlējās sniegt savu atbalstu militārajā jautājumā. Tieši tāpēc otrā pasaules kara sākumā TS nevarēja neko iesākt pret PSRS, Itāliju un Vāciju, tā bija bezspēcīga.

tick
1/2
2
GRADE
Your avatar
Add comment
Arta Juste
Avatar of anonymous
Anonymous
28d
Arta Juste
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Katrīna Marija Viktorova
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova
1mo
Katrīna Marija Viktorova
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Žaklīna Gončarova 
Avatar of za2001na
za2001na
1mo
Žaklīna Gončarova 
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Arta Jurgensone
Avatar of anonymous
Anonymous
1mo
Arta Jurgensone
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Monta Kalēja
Avatar of anonymous
Anonymous
1mo
Monta Kalēja
tick
2/2
1
GRADE
Your avatar
Add comment
Pirmskara periods (1933-1939)

add
Arta Juste
Avatar of anonymous
Anonymous
24d
Arta Juste
Viens no pagrieziena punktiem kāpēc vispār tika izraisīts Otrais Pasaules karš ir Vācijas nepatika pret Pirmā pasaules kara uzliktajām nodevām. Vācijai bija jāmaksā reparācijas uzvarētājvalstīm, kas varēja izraisīt nepatiku vāciešu tautai. Tā rodoties agresijai pret citām valstīm. Vācija nevēlējās maksāt tādas nodevas un lai tas nebūtu jādara tai jāpārvalda citas valstis un jākļūst par dominējošo valsti. Tas varēja izraisīt iebrukšanu Polijā, lai vēlāk varētu iegūt citas lielvalstis. Ar iebrukšanu Polijā aizsākās Otrais Pasaules karš.
tick
2/2
1
GRADE
4 comments
Avatar of 
Anonymous 22d
Megija Piekrītu, ka Vācija bija vērsta uz savām vēlmēm un labumiem atkarībā no pasaules uzskatiem un noteiktās normas to vēlvairāk pastiprināja. Patiesībā viens no iemesliem, kādēļ sākās karš ir Vācijas piekoptā totalitāro režīmu agresīvā ārpolitika, kas bija vērsta uz jaunu teritoriju sagrābšanu, kas neatbilda Versaļas miera līguma noteikumiem. Smagie Versaļas miera līguma noteikumi mudināja Ā. Hitlera vadītajai nacistiskajai valstij netraucēti attīstīt milzīgus bruņotos spēkus un anektēt Austriju un okupēt Čehoslovākiju.
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu tam, ka Vācijas reparācijas pēc I PK bija viens no II PK sākšanās cēloņiem. Vācija II PK uzsāka ar iebrukšanu Polijā, jo parakstot Versaļas līgumu Vācija zaudēja lielu daļu Polijas teritorijas ko bija iekarojusi. Parakstot līgumu Vācija nekļuva par militāri vāju un mierīgu zemi, bet tieši šie līguma noteikumi vāciešiem radīja neapmierinātību un radīja labu augsni nacionālisma izaugsmei, kas mudināja uzsākt karu un kļūt par dominējošu valsti. (Raivita)
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova 22d
Piekrītu, ka Vācijas agresija iesāka šo || Pasaules karu, jo neviena cita valsts tik atklāti neizrādīja tādu nepatiku pret citām valstīm. Tomēr, kas to pamudināja ir vāciešu bailes par atbildību un skopums, jo, iespējams, vācieši nebija sapratuši kāpēc citiem ir jāmaksā nodevas, tādējādi izdomāja, ka izvēršot šo situāciju, viņiem nebūs jāmaksā nodevas, pie tam vēl paliks plusā - pārvarēs pasauli. (Katrīna)
Avatar of 
Anonymous 17d
KRISTA. Piekrītu, ka II Pasaules kara galvenais izraisītājs bija Vācijas līguma noteikumu neievērošana. Vācija pēc I Pasaules kara bija izpostīta, valstij nebijas naudas. Iedzīvotāji cieta badu. Nebija iespējas vienlaicīgi apmaksāt reparācijas un nodrošināt valsts izdevumus, kā arī nostabilizēt valsts ekonomiku. Vācijai nebija citas izvēles.
Your avatar
Add comment
Monta Kalēja
Avatar of anonymous
Anonymous
1mo
Monta Kalēja
Viens no lielākajiem pagriezieniem 2.pasaules kara sākumā bija Moltova-ribentropa pakts, kas paredzēja Eiropas sadali starp Vāciju un Tas arī uzlaboja šo valstu savstarpējās attiecības, taču Vācija pārkāpa pakta nosacījumus un iebruka Polijā, kura pēc vienošanās bija paredzēta kā PSRS valsts. Ar to sākās nesaskaņas abu valstu starpā, kas noveda līdz atkārtotam uzbrukumam.
tick
2/2
2
GRADE
5 comments
Avatar of 
Anonymous 23d
Piekrītu apkopotajai informācijai, jo Molotova - Ribentropa pakts bija ļoti nozīmīgs pagrieziena punkts kara sākumam, jo tas bija neuzbrukšanas līgums starp Vāciju un PSRS, taču Vācija pārkāpa līguma noteikumus. Principā šis noteikuma pārkāpums bija iemesls divu spēcīgu valstu nesaskaņu sākumam, tā rezultātā veidojās divas pretējas valstu savienības 2. Pasaules kara laikā. (Jogita)
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka Molotova-Ribentropa pakts bija nozīmīgs pagrieziena punkts kara sākumam, jo Vācija pārkāpa pakta noteikumus iebrūkot PSRS teritorijā, tādejādi uzsākot aktīvu kara darbību starp Vāciju un PSRS. (Arta Juste)
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu tam, ka Molotova - Ribentropa pakts bija nozīmīgs pagrieziena punkts kara sākumam, kas sankcionēja agresiju un ieslēdza "zaļo gaismu" otrajam pasaules karam un pavēra PSRS ceļu uz Rietumiem. Tas bija kara, dalīšanas un iznīcības pakts. Austrumeiropa tika sadalīta vācu un krievu interešu sfērās, kā arī daļa valstu nonāca bezizejas stāvoklī. (Arta Jurgensone)
Avatar of 
Anonymous 21d
Piekrītu tam, ka Molotova-Ribentropa pakts bija nozīmīgs Otrā Pasaules kara pagrieziena punkts, jo Vācijas noteikumu pārkāpšanas dēļ tika izraisīts karš starp lielām valstīm, zem kurām atradās arī mazākas valstis, un arī tās bija spiestas iesaistīties karadarbībā, atdodot savus militāros spēkus, līdzekļus un dzīvības. (Kristiāna)
Avatar of 
Anonymous 7d
Piekrītu tams, ka Molotova-Ribentropa pakta parakstīšana bija liels pagrieziena punkts pirmskara periodā, kas vēl pirms jebkādas darbības radīja lielu kņadu un sašutumu Eiropā. Lai arī Vācija-Krievija noliedza tajā rakstītos faktus, tas neradīja nekādu uzticību Eiropas valstīs un tās sāka rīkoties./Paula
Your avatar
Add comment
II Pasaules kara I posms (1939-1941)

add
Katrīna Marija Viktorova
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova
27d
Katrīna Marija Viktorova
Viens no pagrieziena punktiem Otrā pasaules karā bija Beniluksa valstu un Ziemeļfrancijas iekarošana vai, kā to bieži dēvē, – operācija “Sirpja grieziens” no vācu militārās puses, vācu generāļa Ēriha Manšteina pavadībā. Tas mērķis bija - caur Luksembrugas un Beļgijas teritoriju uzbrukt uz Franciju 1940. gadā. Vācu karaspēks izvērsa uzbrukumu Sedānas virzienā un vēlāk jau devas uz Lamašu, kur 1940. gadā 20. maijā Francijas bruņotos spēkus sašķēla divas daļās. Šī operācija ilga 4 nedēļas, un parādīja to, kāda tomēr Vācija var būt “meistarīgi veikla”. Tādējādi, veiksmīgi šo operāciju veicot, Vācija ieguva kontroli pār Rietumeiropu, kuras dēļ, pēc  daudzu cilvēku domam,  no 1940. – 1945. gadam notika “tās uzvaras sekas”(pārējie notikumi).

tick
2/2
1
GRADE
1 comment
Avatar of 
Anonymous 22d
Megija Piekrītu, ka operācija Sirpja gredzens ir nozīmīga, bet šī operācija vairāk iegājusi vēsturē ar neizpratni, jo vēl aizvien nav noskaidrots, kāpēc Hitlers izdeva „Stop pavēlei”, kas paglāba britu karaspēku. Mūsdienās valda uzskats, ka „Denkerkas mīkla” bija Vācijas politiskās un militārās vadības pārrēķināšanās rezultāts. Vācu tanku vienības bija pārāk tālu atrāvušās no apgādes daļām un cietušas lielus zaudējumus.
Your avatar
Add comment
II Pasaules kara II posms (1941-1944)

add
Kitija Griškāne
Avatar of anonymous
Anonymous
22d
Kitija Griškāne
Staļingrada kauja (1942.gada 23. augusts - 1943.gada 2. februārim) Lūzuma punkts karadarbībā Austrumu frontē, Sarkanā armija aptur Vācijas armijas ofensīvu. Sākas vācu armijas padzīšana no PSRS teritorijas.

     Viens no nozīmīgākajiem Otrā pasaules kara pagriezieniem Eiropā bija Staļingradas kauja. Staļingradas kauja bija lielākā Otrā pasaules kara militārajām kaujām Austurmu frontē, kurā cīnijās PSRS pret nacistisko Vāciju un tās sabiedrotajiem. 1942. gadā Hitlers sāka plānot jaunu uzbrukumu Austrumu frontē dienvidos, lai iegūtu Kaukāza naftas resursus. Ziemeļos bija plānots ieņemt Ļeņingradu. 1942. g. novembrī Sarkanā armija, realizējot ģenerāļa Georgija Žukova plānu, uzsāka pretuzbrukumu un ielenca vācu 6. armiju pie Staļingradas. Pēc smagām kaujām 1943. gada februārī 6. armijas atlikusī daļa ,salstošie un izbadējušie karavīri, kapitulēja. Ceturdaļmiljons novārgušu vācu karavīru tika ielenkti Staļina vārdā nosauktās pilsētas drupās un saņemti gūstā. Pēc šis kaujas situācija mainījās – nu apdraudēta bija nevis Padomju Savienība, bet gan Vācijas pastāvēšana. Tomēr Vācijas politiskā un militārā vadība nolēma mobilizēt visus resursus karam, pasludinot „totālā kara” lozungu. Vācieši šajā kaujā zaudēja vairāk kā 840 tūkstošus karavīru, bet padomju puses zaudējumi bija lielāki par 1,1 miljonu cilvēku. Pēc kaujas paisam skaidri bija redzams, ka Vācija vairs nekādi nespēs uzvarēt karā pret Padomju Savienību. Šī kauja tiek atzīmēta kā lielākā militāra katasrtofa Vācijas vesture.

tick
GRADE
3 comments
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka Staļingradas kauja bija nozīmīgs pagrieziena punkts II PK Eiropā. Jo tā bija lielākā militārā kauja, kā arī tā bija viena no visasiņainākajām kaujām II PK laikā. Staļingradas kauja bija atstājusi neaprakstāmu postu un bojāgājušo skaitu. Pēc kara regulāri tika atrastas mirstīgās atliekas, kas turpinājās arī vairākas desmitgades pēc II PK. (Raivita)
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka Staļingradas kauja bija nozīmīgs pagrieziena punkts otrajā pasaules karā Eiropā. To varētu raksturot kā traģēdiju, ko uzspiedis Hitlers ar savu spītību un apsēstību, pie tam iznīcinošā sakāve bijusi lieka un nevajadzīga. Turpretim Krievija ar savu varonības, sakāves simbolu un uztveres atšķirībām. Kaujas rezultātā bija vērojami smagi zaudējumi - radītie posti un neskaitāmās cilvēku atņemtās dzīvības. Lai karavīri paliktu savās vietās tiem bija nepieciešama brutāla disciplīna un patiesa apņemšanās cīnīties.(Arta Jurgensone)
Avatar of 
Anonymous 21d
Piekrītu, ka Staļingradas kauja bija nozīmīgs pagrieziena punkts, jo tā tiek dēvēta par visasiņaināko kauju Otrajā Pasaules karā, abām ousēm atņemot apmēram 2 miljonus cilvēku. Pāris mēnešus vēlāk tika iznīcināta Vācijas 6.armiju, radot milzīgus zaudējumus, piespiežot Vāciju atkāpties no Kaukāza reģiona un pierādot, ka Vācija šajā karā nespēs uzvarēt PSRS (Kristiāna)
Your avatar
Add comment
Dinija Pūpol
Avatar of anonymous
Anonymous
24d
Dinija Pūpol
Viens no pagrieziena punktiem Otrā pasaules kara laikā bija operācija "Barbaros" jeb Vācijas uzbrukums PSRS.  Tas bija nacistiskās Vācijas stratēģiskais uzbrukuma plāns Padomju Savienībai Otrā pasaules kara laikā. Operācija "Barbaros" ir visapjomīgākā militārā invāzija cilvēces vēsturē, jo kopumā Vācija un tās sabiedrotās (Somijas, Ungārijas, Rumānijas) armija, kopumā 5,4 miljoni vīru uzbruka PSRS. Šis bija sākumposms vērienīgākajam militārajam konfliktam cilvēces vēsturē- PSRS un Vācijas karam saukts arī par Lielo Tēvijas karu. Būtisks aspekts ir arī Vācijas un PSRS iepriekš noslēgtais Molotova-Ribentropa pakts(1939.gada 23.augustā Maskavā), kurš bija kā neuzbrukšanas līgums. Šī iemesla dēļ sākumā abu valstu attiecības bija samērā draudzīgas, jo tās bija izdevīgi gan vienai pusei, gan otrai. Taču abu valstu attiecības iekustināja 1940. gada izvirzītais padomju ultimāts Rumānijai, kurā Staļins tai pieprasīja atdot Beserābiju un Ziemeļbukovinu, nebija daļa no slepenās vienošanās, tādēļ jau tad Hitlers sāka apšaubīt patiesās PSRS intereses Eiropā. Hitlera mērķis uzsākot karu Padomju Savienībai bija iznīcināt boļševismu un komunistisko ideoloģiju! 
tick
GRADE
1 comment
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka operācija "Barbarosa" bija nozīmīgs pagrieziena punkts. Negaidītais uzbrukums PSRS bija visgraujošākā Hitlera uzvara visā pasaulē. Pēc šī uzbrukuma Sarkanajai armijai bija vajadzīgs laiks, lai atjaunotu spēkus un padzītu okupantus, ko izdevās īstenot tikai 1944.gadā.(Raivita)
Your avatar
Add comment
Megija Medne
Avatar of anonymous
Anonymous
26d
Megija Medne
Operācija “Barbarosa”, 1941. gada jūnijs - jūlijs.

Negaidītais uzbrukums PSRS bija visgraujošākā Hitlera uzvara visā kara vēsturē. Kaujas izvērtās milzīgā teritorijā. Tika sasniegts Vērmahta (nacistiskās Vācijas bruņotie spēki)  pirmais mērķis, strauja Sarkanās armijas iznīcināšana Krievijas rietumdaļā. Sarkanā armija cieta smagus zaudējumus, vāciešu vērienīgais uzbrukums lika Sarkanajai armijai atkāpties gandrīz 1000 kilometrus, līdz Ļeņingradas un Maskavas nomalēm. 


tick
2/2
1
GRADE
7 comments
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, kad operācija "Barbarosa'' ir nozīmīgs pagrieziena punkts Otrā pasaules kara laikā, jo tās laikā divas valstis - Vācija un PSRS, kuras bija noslēgušas neuzbruk
Avatar of 
Anonymous 22d
šanas līgumu, kas bija ietverts Molotova-Ribentropa paktā tomēr sāka karu. To iesāka Vācija, tieši t
Avatar of 
Anonymous 22d
ādēļ PSRS nebija tam gatavojusies. Šis karš izvērtās par vienu no visapjomīgākajiem kariem, kādi ir bijuši. (Dinija)
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka operācija "Barbarosa" bija nozīmīgs pagrieziena punkts Otrajā Pasaules karā, jo tā bija cīņa starp lielvalstīm, šajā kaujā Vācija parādja savu pārākumu pār PSRS, to piespiežot atkāpties. (Arta Juste)
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka operācija "Barbarosa" bija nozīmīgs pagrieziena punkts Otrajā Pasaules karā. Tā bija visgraujošākā Hitlera uzvara visā kara vēsturē - kauja izvērtās milzīgā teritorijā. Tieši ar šo teritorijas apjomu to varētu raksturot kā vienu no nozīmīgākajiem pagrieziena punktiem. (Arta Jurgensone)
Avatar of 
Anonymous 17d
KRISTA. Jā, operācija ''Barbarosa'' bija viens no negaidītākajiem pavērsieniem II Pasaules kara laikā, zinot, ka PSRS ar Vāciju bija pirmie kara sabiedrotie. Tās bija masu kaujas, ka nelabvēlīgi ietekmēja gan vietējos iedzīvotājus, gan kara gaitu.
Avatar of 
Anonymous 7d
Piekrītu tam, ka operācija "Barbarosa" bija viens no nozīmīgākajiem pavērsieniem otrā pasaules kara laikā, kas noveda pie Padomju- Vācu kara sākuma un Baltijas nonākšanas Vācijas kontrolē./Paula
Your avatar
Add comment
Arta Jurgensone
Avatar of anonymous
Anonymous
1mo
Arta Jurgensone
Otrā pasaules kara būtisks pagrieziena punkts bija Kurskas kauja, kas norisinājās no 1943.gada jūlija līdz augustam. Tā bija lielākā tanku kauja pasaules vēsturē. Vācija bija uzstādījusi uzdevumu iznīcināt krievu spēkus un rezerves.  5.jūlijā tā uzsāka uzbrukumu, vissekmīgāk tas izdevās dienvidos. Rezultātā krievi no tā cieta lielus zaudējumus. Taču kaujas gaitai turpinoties vācu uzbrukums beidzās ziemeļos. Vāciešiem vairs nebija iespēja realizēt stratēģiska rakstura ofensīvas Austrumu frontē. Tie piedzīvoja lielus cilvēku un tehnikas zaudējumus. Šī kauja sekmējās ar pāreju padomju PSRS rokās.
tick
2/2
1
GRADE
2 comments
Avatar of 
Anonymous 23d
Piekrītu, ka Kurskas kauja bija nozīmīgs pagrieziena punkts, jo tā bija ievērojamākā tanku kauja pasaules vēsturē. Nozīmīgi, ka arī šajā kaujā vadību pār fronti pārņēma PSRS, kaut arī Vācija uzsāka kauju. Un šī arī bija pēdējā reize, kad Vērmahts veica stratēģisku ofensīvu pret Sarkano armiju.(Jogita)
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova 22d
Piekrītu, ka šis notikums ietekmēja || Pasaules karu, jo cilvēki ļoti daudz zaudēja gan uzbrucēja puse, gan cietušo puse, tādejādi veidojot vēl iespringtākas attiecības, kā arī lielāki naidu no Vācijas puses pret PSRS, jo pēc šī visi sāka Vācijai pretoties, tādejādi sasniedzot to, ka Vācija kapitulēja pēc diviem gadiem. (Katrīna)
Your avatar
Add comment
II Pasaules kara III posms (1944-1945)

add
Paula Veinberga
Avatar of anonymous
Anonymous
7d
Paula Veinberga
Viens no nozīmīgākajiem pagriezieniem 2.p.k. beigu posmā bija Vācijas kapitulācija, kad neveiksmes karā izraisīja krīzi Vācijā, kā arī tās attiecības ar sabiedrotajiem. 1944. g. no kara izstājās 3 Vācijas sabiedrotās – Rumānija, Bulgārija un Somija, vēlāk – Ungārija. Vācija bija palikusi viena pret antihitleriskajām valstīm.1945. g. februārī sākās sabiedroto kopējs uzbrukums Vācijai. No austrumiem Vācijai uzbruka Sarkanā armija, bet no rietumiem Vācijā ielauzās Sabiedroto spēki. Vācija cieta smagu sakāvi un zaudējumus. Hitlers nespēja pretoties uzbrukumiem un zaudēja kontroli pār notiekošu, kā rezultātā izdarīja pašnāvību. Par sašķeltās Vācijas simbolu kļuva reihstāga drupas ar padomju karavīru izdarītajiem uzrakstiem. 1945. g. 2. maijā Berlīnes garnizons kapitulēja. Uzskatu šo par nozīmīgu pagrieziena punktu, jo no šī brīža pasaulei vairs nebija jāuztraucas par Hitlera reakciju vai nākošo darbību. Viena no lielākajām 2.p.k. agresorvalstīm bija uzvarēta un karš acīmredzami tuvojās beigām.  
 
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Ērika Vaira Leopolde
Avatar of anonymous
Anonymous
21d
Ērika Vaira Leopolde
Neskatoties uz nacistiskās Vācijas kapitulāciju, Japāna joprojām turpināja karadarbību Klusajā okeānā, apdraudot Amerikas armijas bāzes. Otrais pasaules karš beidzās ar grandiozu noslēgumu - pēc ASV kara pieteikuma Japānai uz Nagasaki un Hirosimu tika raidīti kodolieroču uzbrukumi. Šis ir viens no vislielākajiem zinātnes sasniegumiem cilvēces vēsturē, neskatoties uz milzīgo postu ko tas nes līdz ar sevi. Projekts "Manhetena" bija vairāku dekāžu ilgs zinātnieku darbs, kurš kulminēja 1945. gada 16. jūlijā, kad viena no trijām izveidotajām kodolraķetēm veiksmīgi izturēja izmēģinājumus. Ar jauno masu iznīcības ieroci ASV ieguva negaidīti lielu pārsvaru pār citām valstīm, tādējādi gūstot uzvaru un panākot Japānas kapitulāciju 1945. gada 2. septembrī.
tick
GRADE
Your avatar
Add comment
Jogita Baltmane
Avatar of anonymous
Anonymous
23d
Jogita Baltmane
 Svarīgs pagrieziena punkts 2. Pasaules kara beigu posmā bija Vācijas kapitulācija. 2. Pasaules kara 3. Posmā no kara izstājās  3 Vācijas sabiedrotās  valstis – Rumānija, Bulgārija, Somija un vēlāk arī Ungārija. Tā rezultātā tas izraisīja Vācijā krīzi, jo tā bija palikusi viena pret antihitleriskajām valstīm.  1945. gadā sākās sabiedroto kopējs uzbrukums Vācijai. No rietumiem - Sabiedroto spēki, bet no austrumiem – Sarkanā armija. Vācijas pilsētas bija sagrautas un Sabiedroto īstenotais totālais karš bija jauns veids, kā iznīcināt cilvēkus un viņu iekārtotās dzīvesvietas. Ādolfs Hitlers nespēja laicīgi noreaģēt uz notiekošo situāciju un noorganizēt pretuzbrukumu. Hitlers pilnīgi zaudēja kontroli pār situāciju.  
tick
GRADE
5 comments
Avatar of 
Anonymous 22d
Megija Piekrītu, ka Vācijas kapitulācija ir nozīmīgs pavērsiens, kā arī tas ir viens no faktoriem, kādēļ beidzās karš. 1944. g., visās frontēs sākās Vācijas armijas un tās sabiedroto atkāpšanās. Vācija bija palikusi viena pret antihitleriskajām valstīm. Pēc Drēzdenē notikušā amerikāņu, britu uzlidojuma un Hitlera pašnāvības. Vācija parakstīja kapitulācijas aktu un karš Eiropā bija beidzies. Tas nozīmēja nacistu partijas un iestāžu likvidāciju, nacistu ideju propagandas aizliegšanu. Kara reparācijas, Vācijas teritoriju sadale.
Avatar of 
Anonymous 22d
Piekrītu, ka Vācijas kapitulācija bija nozīmīgs pagrieziena punkts Otrajā Pasaules karā, jo Vācijas sabiedrotie izstājās no kara, tādejādi Vācija zaudēja atbalstu un bija viegli ievainojama. Tāpēc antihitleriskās valstis izmantoja Hitlera vājumu un piespieda Vāciju padoties. (Arta Juste)
Avatar of katrinaviktorova
katrinaviktorova 22d
Piekrītu, ka Vācijas kapitulēšana ietekmēja tālāko kara norisi, bet pozitīvak, jo Vācija vairs nevarēja uzbrukt nekādi, tādejādi beidzās karš, jo tieši viņi bija šo visu iesākuši, nedomājot par savas valsts stāvokli, kaut arī varēja izmaksāt nodevas pēc Pirmā Pasaules kara un nebūtu tad krīzes pēc otrā. (Katrīna)
Avatar of 
Anonymous 17d
Jā, Vācijas kapitulācija jeb izstāšanās no kara bija nozīmīgs pavērsiens II Pasaules kara beigās. Vācija kara laikā bijusi viena no galvenajām valstīm, kuras darbību atbalstīja gan PSRS, gan Itālija, kas pašas aktīvi piedalījās karā.
Avatar of 
Anonymous 7d
Piekrītu šim faktam un Vācijas kapitulācija tiešām ir ļoti nozīmīgs pavērsiena punkts, kas nonāca un/vai noveda Hitleru līdz savas dzīvības atņemšanai. Rezultātā Vācija vairs neapdraud nevienu valsti vai tās iedzīvotāju. /Paula
Your avatar
Add comment
Žaklīna Gončarova
Avatar of za2001na
za2001na
24d
Žaklīna Gončarova 
Japānas  pilsētu Hirosimas un Nagasaki  bombardēšana notika 1945. gada 6. un 9. augustā , Abu pilsētu bombardēšana ir vienīgā reize pasaules vēsturē ,kad tika izmantoti kodolieroči . Neskatoties uz to , ka Eiropā karš ir beidzies klusā okeānā viņš vēl tirpinās . ASV  nomet pirmo atombumbu “Mazais zēns" , PSRS pieteica karu Japānāi un sāk karadarbību , 9 augustā uz Hirosimu tiek nomesta bumba “Resnais vīrs". Pēc bombardēsānas Japāna kapitulēja un parakstīja kapitulācijas aktu ar ko pabeidza 2 . Pasaules karu . 
tick
GRADE
2 comments
Avatar of 
Anonymous 23d
Piekrītu, ka Hirosimas un Nagasaki bombardēšana bija nozīmīgs pagrieziens 2. Pasaules kara beigu posmā, jo tā ir vienīgā reize pasaules vēsturē, kad tika izmantoti kodolieroči. Bet pats nozīmīgākais ir tas, ka pēc šī notikuma Japāna parakstīja kapitulācijas aktu, kas arī noslēdz 2. Pasaules karu. (Jogita)
Avatar of 
Anonymous 21d
Piekrītu, ka Hirosimas un Nagasaki bombardēšana bija nozīmīgs pagrieziens, jo , pirmo un vienīgo reizi tika izmantoti kodolieroči, kas atņēma Japānai iespēju uzvarēt karu, atņēma arī vairāķas pilsētas, turpināja nogalināt cilvēkus vēl tuvākos divus mēnešus un rezultātā atņēma militāros spēkus, kas lika Japānai parakstīt kapitulācijas aktu un noslēgt Otro Pasaules karu. (Kristiāna)
Your avatar
Add comment
Pēckara periods     (1945 - 1949)

add
Raivita Ulme
Avatar of anonymous
Anonymous
22d
Raivita Ulme
 Viens no pagrieziena punktiem II PK pēckara periodā bija Vācijas okupācija. 1945.gada 5.jūlijā varu Vācijā pārņēma Sabiedrotie - ASV, Lielbritānija, Padomju Savienība un Francija. Valsts teritorija tika sadalīta četrās daļās. Sabiedroto starpā reāla sadarbība nenotika. Staļins gribēja, lai Vācija būtu ekonomiski un sociāli nestabila, jo tad pieaugtu komunistu ietekme, bet Rietumu valstis vēlējās atrisināt visas ekonomiskās problēmas. 
 1946.gadā okupētās teritorijas sašķēlās divās zonās: Rietumvalstu un PSRS. Starp okupācijas zonām izveidojās tā saucamais "Dzelzs priekškars", kas sadalīja Eiropu divās daļās.
tick
GRADE
Your avatar
Add comment

# data[].attributes.body
1. 1939.gada 23.augustā tiek noslēgts Molotova-Ribentropa pakts(savstarpējais neuzbrukšanas līgums) Vācijai ar PSRS. “J.Staļins mēģināja izdarīt spiedienu uz Angliju un Franciju. Sarunās PSRS centās panākt Anglijas un Francijas piekrišanu tam, ka PSRS dod drošības garantijas pret Vācijas iespējamiem uzbrukumiem Baltijas valstīm un Polijā, izvietojot šajās valstīs PSRS karaspēku. Valstis priekšlikumu noraidīja, J.Staļins izlēma vienoties ar Vāciju. Baltijas valstis, Polijas austrumu daļa un Somija nonāca PSRS ietekmes sfērā. Savukārt Polijas rietumu daļa – Vācijas ietekmes sfērā.”

2. 1940. g. 14./15.jūnija nakts  PSRS uzbrukums Latvijas robežsargu postenim Masļenkos.”1940. g. 14./15.jūnija naktī PSRS militārās vienības uzbruka latviešu robežsargu postenim Masļenkos. Vairāki robežsargi un to piederīgie tika nogalināti. Ap 40 Latvijas pilsoņus sagūstīja un aizveda uz Krieviju.”

3. 1940. gada 17. jūnijā PSRS karaspēka ienākšana Latvijā no 2 pusēm. “1940.gada 17.jūnijā PSRS karaspēks Latvijā ienāca no divām pusēm – no Lietuvas, kas jau bija okupēta, un no PSRS. Sarkanā armija ieņēma visus svarīgākos objektus. Pret prezidenta pili tika pavērsti Daugavā noenkurota padomju kreisera lielgabalu stobri.”

4. 1940.gada 5.augustā Latvija tiek oficiāli iekļauta PSRS sastāvā. “Latijas valsts 1940.gada 5.augustā kļūst par PSR Latviju, Latvija kā  neatkarīga valsts  beidza pastāvēt.”

5.  1941. gada 22. jūnijā vācu karaspēka iebrukums Latvijā. “Sākās Vācijas un PSRS karš, ko sauc par Lielo Tēvijas karu (1941.-1945.g.).No 1941. gada 22. jūnija līdz 6. jūlijam Latvijā iesākās vācu okupācijas periods.”

6. 1941. g. 1. jūlijā Vācieši ieņēma Rīgu un dažu dienu laikā (līdz 8. jūlijam) visu Latvijas teritoriju.”Sākotnēji iedzīvotāji sagaidīja vāciešus kā atbrīvotājus. Rīgas radiofonā atkal skanēja Latvijas himna un ielās parādījās nacionālie karogi. Latvieši cerēja, ka tiks atjaunota valsts neatkarība. Drīz bija skaidrs, ka padomju okupācijas režīmu nomainījis ne mazāk nežēlīgs vācu okupācijas režīms.”

7. 1943.g. lūzuma punkts Austrumu frontē, attīstība partizānu vienībās. ”Kad iestājās lūzums Austrumu frontē, partizānu kustība sāka ievērojami attīstīties. No PSRS teritorijas tika iesūtītas speciālas partizānu vienības. 1944.g sākumā Latvijas teritorijā darbojās 3 partizānu brigādes:Ziemeļlatvijā darbojās 1. partizānu brigāde V. Samsona vadībā; Lubānas mežos 2.brigāde P. Ratiņa vadībā; Zemgalē 3.brigāde O. Oškalna vadībā.”

8. 1944.gada jūlijā Vācijas okupētajā Latvijas teritorijā ienāk PSRS armija. “ PSRS sabiedrotie Rietumos atklāja Otro fronti, padomju karaspēks sāka strauji tuvoties Latvijas robežām. 1944. gada jūlijā Latgalē ienāca pirmās Sarkanās armijas daļas. 13. un 14. oktobrī vācu karaspēks Rīgu atstāja. Līdzās vāciešiem Latvijas teritorijā cīnījās abas leģiona divīzijas.”

9. 1945.gada 7./8.maija Vācijas kapitulācija Kurzemē. “Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā. Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.”

10. Latvijas nonākšana atkal PSRS okupācijas jūgā. ”1945. gada 8. maijs ir diena, kad līdz ar nacionālsociālistiskās Vācijas sakāvi Eiropā beidzās Otrais pasaules karš un iestājās miers, taču Latvija nonāca atkal PSRS sastāvā.”

# data[].attributes.body
1.     Latvijas atkal nonākšana PSRS sastāvā. “Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu.”

2.    Vācijas vispārējās kapitulācijas beigas Kurzemē. “Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.”

3.   Vācijas divīziju evakuācija no Kurzemes . “1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas.”

4.     1945. gada karadarbība Kurzemes teritorijā. “16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”

5.    Vācu un padomju armijas puses bija vienotas savā darbībā neraugoties uz to, ka tajā brīdī tās karoja viena pret otru. “Abas karojošās puses visos līmeņos saglabāja korektu attieksmi viena pret otru. Atšķirībā no nežēlības pilnajām kaujām Berlīnē, Breslavā, Vīnē un Dancigā Kurzemē virsnieki un kareivji ar samērā retiem izņēmumiem (īpaši nežēlīgi padomju puse izturējās pret gūstā kritušajiem vlasoviešiem u. tml.) cits pret citu attiecās civilizēti.”

6.    Vācu armijas atkāpšanās un 19. divīzijas izformēšanās, latviešu karavīru bēgšana no Vācu armijas. “…jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka…” ; “Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda.”

7.    Otrā pasaules kara beigas un miera iestāšanās Eiropā. “Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni.” ; “Vis kop 8. maijā iestājās klusums. Frontes artilērijas troksnis vairs nebija dzirdams.”

8.    Laupīšanas un demulācijas sarkanās armijas iniciatīvā. “Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.” ; “Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana.”

9.    Latvijā tiek izsludinātas svētku un atceres dienas. “Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. Lielās Oktobra revolūcijas jeb boļševiku apvērsuma 1917. gadā Krievijā gadadienu.” ; “8. maijs ir svarīga diena daudzām Eiropas un pasaules valstīm, kas šajā datumā atzīmē Otrā pasaules kara beigu gadadienu Eiropā.”

10.   Latvijas teritorija vairākus desmitus gadu atrodas pilnīgā Padomju Savienības pakļautībā. “Pēc Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas Latvijas Republikas Augstākā padome 1990. gada 3. oktobrī pieņēma likumu…”

# data[].attributes.body
1.  PSRS un Vācija sadalīja ietekmes zonas Eiropā

„1939. gada 23.augustā Vācija noslēdza savstarpējās neuzbrukšanas līgumu ar PSRS (saukts par Molotovu -Ribentropa paktu) par Austrumeiropas valstu sadalīšanu. Tam tika pievienoti slepeni protokoli, kuri noteica katras lielvalsts ietekmes sfēras. Saskaņā ar tiem Baltijas valstis, Polijas austrumu daļa un Somija nonāca PSRS ietekmes sfērā. Savukārt Polijas rietumu daļa – Vācijas ietekmes sfērā. ”

2. PSRS okupē Latviju

„1940. gada augustā tika organizēts Latvijas delegācijas brauciens uz Maskavu un sagatavotas Latvijas pārstāvju runas „uzņemšanas” ceremonijai. Runas sastādīja PSRS dienestu darbinieki, kuri nezināja Latvijas vēstures pamatfaktus. Rezultātā tās no vēsturiskā viedokļa bija aplamas. PSRS „savstarpējās palīdzības līgumā” ar Latviju bija apsolījusi ievērot Latvijas Republikas suverenitāti, bet rīkojās pretēji tam.

1940. gada 5. augustā Latviju „uzņēma” PSRS sastāvā.”

3 . Vācu okupācijas vara Latvijā

„Vācu okupācijas vara ātri izgaisināja cerības uz Latvijas Republikas atjaunošanu. Visus latviešu militāros formējumus atbruņoja un centrālo valsts iestāžu atjaunošanu apturēja. Vācu okupanti padomju okupācijas laikā atņemtos īpašumus neatdeva to bijušajiem īpašniekiem, bet paturēja Vācijas valsts īpašumā. Tikai 1943. g., kad vācu armijas stāvoklis frontē pasliktinājās, mainījās okupācijas varas iestāžu politika – daļa īpašumu tika atdoti bijušajiem īpašniekiem. ”

4. PSRS atkārtoti okupē Latviju, līdz ar to Latvija savu neatkarību neatgūst līdz PSRS sabrukumam.

‘’Drīz vien arī izrādījās, ka Otrā pasaules kara beigas bija sākums jaunai pretstāvei — t.s. aukstajam karam bijušo sabiedroto — PSRS un rietumvalstu — starpā. Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu. Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.”

5. Vācijas armijas kapitulācija Kurzemē – PSRS vienīgajā neiekarotajā Latvijas teritorijā

„Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā. Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju”

6. Sarkanās armijas virspavēlniecība turpināja īstenot uzbrukumus, lai nepieļautu spēku evakuāciju uz Vāciju.

„Sākotnēji padomju 1. un 2. Baltijas frontei bija dots uzdevums iznīcināt armiju grupu «Ziemeļi». Galvenie uzbrukumu virzieni 1. Baltijas frontei bija Liepāja, bet 2. Baltijas frontei — Saldus. Šīs operācijas cieta pilnīgu neveiksmi, tāpēc Sarkanās armijas virspavēlniecība nolēma atvilkt no Kurzemes lielu skaitu karaspēka vienību un turpmāk īstenot uzbrukuma operācijas ar mērķi nepieļaut pretinieka spēku evakuāciju uz Vāciju.”

7. Vācija no Kurzemes evakuē vairāk kā 10 divīzijas.

„1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas. 16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”

8. Vācijas atsevišķu karaspēku kapitulācija.

„Jau konkrētu Vācijas karaspēka vienību kapitulācija norisinājās, saskaņojot to ar atbilstošajiem Sarkanās armijas komandieriem. Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām.”

9. Kara beigas latviešiem  PSRS un Vācijas kara frontēs.

„Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. Plāņu muižas apkārtnē 130. latviešu strēlnieku korpusa uzbrukuma sektorā padomju gūstā padevās 24. vācu kājnieku divīzija, kas organizēti un mierīgi izpildīja tai dotās kapitulācijas pavēles. Likteņa ironija, bet tās komandieris bija vācbaltietis, bijušais Latvijas armijas pulkvedis-leitnants (tobrīd — Vācijas armijas ģenerālmajors) Haralds Šulcs, kurš 1939. gada novembrī bija repatriējies no Latvijas, bet pēc Otrā pasaules kara desmit garus gadus bija spiests pavadīt padomju gūsta nometnēs. Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda. Daudzi no viņiem iegāja mežā un vai nu pa mazākiem laiku ceļiem nakts aizsegā centās nokļūt dzimtajās mājās, vai arī bija gatavi turpināt cīņu. Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki (kapteinis Pēteris Čevers, virsleitnants Miervaldis Ziedainis, leitnants Kārlis Mūsiņš un citi) kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem.”

10.Vācija pieņem kapitulāciju

„1945. gada 7. maija agrā rītā PSRS Sarkanās armijas Ļeņingradas un 2. Baltijas frontes komandieris maršals Leonīds Govorovs parakstīja ultimātu ar prasību 24 stundu laikā nodot ieročus, ko nosūtīja vācu armiju grupas «Kurzeme» vadībai. Nākamajā rītā vācu puse atbildēja, ka pieņem kapitulāciju, jo jau zināja par Vācijas Bruņoto kapitulācijas aktu Reimsā. Radiosarunu laikā abas puses vienojās no tās pašas dienas plkst. 14.00 ievērot pamieru. 8. maija pēcpusdienā Saldus novada Ezeres pagasta Ezermaļos armiju grupas «Kurzeme» pārstāvis ģenerālmajors Oto Rauzers parakstīja kapitulācijas noteikumus. Tie noteica miera iestāšanos plkst. 24.00 pēc vietējā laika. ”

# data[].attributes.body
1.Latvijā netika atjaunota brivība  “Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota. "

2. Vācija kapitulēja un beidza karadarbību Kurzemē “Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē "

3. Latvijas karavīri ar PSRS armijas palīdzību “attīrīja " Latvijas teritoriju no Vāciešiem “Padomju Savienības teritorijas iztīrīšanu no iebrucējiem, t.sk. ienaidnieka Baltijas karaspēka nogriešanu no Austrumprūsijas, tā sašķelšanu ar sekojošu iznīcināšanu "

4. Pēc Vācijas kapitulācijas veidojas partizānu vienības “Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki (kapteinis Pēteris Čevers, virsleitnants Miervaldis Ziedainis, leitnants Kārlis Mūsiņš un citi) kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem. "

5. Kurzemes iedzīvotāji nebija pārliecināti par turpmāko likteni “Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku. "

6. Laupīšanas periods “Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja. Meklēja arī «vodku», bet tās mums nebija. "

7.Liela piesārņošana  . “Atšķirībā no vācu armijas uzturēšanās laika Pūres muižas parka apstādījumi bija pilni ar atkritumiem. Visur mētājās tukšas amerikāņu konservu bundžas un kara tehnikas paliekas. "

8. Agresīva attieksme pret cilvēkiem . “Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot. "

9. Piemiņas diena “Latvijas Republikas Saeima 1995. gadā veica grozījumus likumā un pasludināja 8. maiju par Nacisma sagrāves un Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu. "

10. Atmiņa par 2. Pasaules karu dzīvo cilvēku sirdīs joprojām “Latvija kopā ar pārējo Eiropu jūsmo par nacistu Vācijas un tās fašistiskā režīma sakāvi 1945. gada maijā. Taču atšķirībā no Rietumeiropas nīstās nacistu Vācijas impērijas krišana nenoveda pie manas dzimtenes atbrīvošanas. "

# data[].attributes.body
1. 1939.gada 23.augustā Maskavā parakstīja Molotova-Rībentropa paktu.
2. Rūzvelts paziņo, ka neuzbruks virknei valstu (21) to starp arī Latvijai.
3. 1939.g. 7.jūnijā Latvija un Vācija paraksta neuzbrukšanas līgumu.
4. Latvija nevēlas pieņemt nevienas valsts garantijas, vēl jo vairāk no Padomju Savienības, jo tad tā zaudētu neitrālas valsts statusu.
5. Sākas Otrais Pasaules karš. 1939.g. 2.septembrī paraksta neitralitātes deklerāciju, kurā paziņo, ka karā starp svešām valstīm Latvija ievēros neitralitāti.
6. 1939.g.  21.septembrī Latvijas valdība ir spiesta apturēt attiecības ar Poliju. Apstākļu spiesta nostājas agresoru pusē.
7. 1939.gada 2.oktobrī ārlietu ministru Munsteru uzaicina jeb izsauc uz Maskavu. Staļins un Molotovs pieprasa Latvijā izvietot kara bāzes.
8. Vācija aicina vācbaltus atgriezties atpakaļ, jo drīzumā Latviju okupēs boļševiki. Dodas prom ne tikai vācbalti, bet arī latvieši.
9.1940. gads Latvija var mobilizēt 200 000vīru, bet apbruņot var tikai 130 000. Kopumā Baltijas valstis var mobilizēt ap pus miljonu vīru.
10. 1940.g.15.maijā Padomju Savienība uzbrūk Abrenes rajonā un Blontu ciemā. Izdzīvojošos robežsargus aizved gūstā. Tas tiek sarīkots, lai apvainotu Latvijas pusi provokāciju rīkošanā un iebiedētu.
11. 1940.g. 16.jūnijā Maskavā Molotovs izsauc Latvijas sūtni un nodod viņam Padomju Savienības ultimātu.
12. 1940.g.17.jūnijā Sarkanā armija okupē Latviju no divām pusēm- Dienvidiem un Austrumiem. Latvija nepretojas.
13. 1940.g.4.jūlijā pēc Staļina pavēles un Višinska gribas Ulmanis pasludina saeimas vēlēšanas. Šīs vēlēšanas ir viens vienīgs fars.
14. Pēc vēlēšanām pieņem, ka 21.jūlijā beidzas valsts prezidenta pilnvaras.
15. 1940.g. 21.jūlijā Žanis Spure pasludina Padomju varu un LPSR.
16. 1940.g. 5.augustā pieņem LPSR Padomju Savienībā.

# data[].attributes.body
1)Latvijas okupācija.

Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu. Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.

2)Kurzemē nenotika vairs karadarbība.

Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā.

3)Sākot ar 1944. g., visās frontēs sākās Vācijas armijas un tās sabiedroto atkāpšanās.

1944. g. 27. janvārī tika likvidēta 900 dienu ilgā Ļeņingradas blokāde. Līdz 1944. g. rudenim padomju karaspēks bija pilnībā sasniedzis PSRS pirmskara robežu (izņemot Kurzemi, kas palika neieņemta līdz kara beigām). Sarkanā armija iegāja Rumānijas, Bulgārijas, Dienvidslāvijas, Ungārijas un Polijas teritorijā

4)Kurzemnieki bažījās par savu turpmāko likteni.

Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis.

5)Vācijas armija atkāpās no Latvijas teritorijas.

Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas.

6)Krievija sāka ieņemt visu Latvijas teritoriju.

Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.

7)Latviešu tauta tika aplaupīta.

Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana.

8)Tika draudēts cilvēkiem.

Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja.

9)Pret tautu izturējās ar necieņu.

Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot.

10)Otrā pasaules kara atcere Eiropā un Latvijā

8. maijs ir svarīga diena daudzām Eiropas un pasaules valstīm, kas šajā datumā atzīmē Otrā pasaules kara beigu gadadienu Eiropā. Ar šī kara vēsturi saistās arī citi svarīgi datumi, kas ir vairāku Eiropas valstu atmiņu politikas neatņemama sastāvdaļa.

# data[].attributes.body
1) Latvija bija viena no Baltijas valstīm, kuras neatkarība pēc Otrā Pasaules kara netika atjaunota. "Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu."
2)  Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē, kas bija vienīgā PSRS neiekarotā teritorija Latvijā. "Kurzemes fronte izveidojās 1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju."
3) Vācijas armijas augstākā virspavēlniecība un armiju grupas «Ziemeļi» vadība ieņēma operatīvi taktisku nostāju un nepārtraukti pieprasīja karaspēka atvilkšanu no Kurzemes un iesaistīšanu tiešā Vācijas teritorijas aizstāvēšanā, bet pats Ādolfs Hitlers sekoja stratēģiskiem apsvērumiem un vadījās pēc principa «ofensīva vai bojāeja». "Lielvācijas vadonis cerēja gūt panākumus Ardēnu ofensīvā Rietumu frontē 1944. gada decembrī un vēlējās Kurzemi izmantot kā militāru placdarmu jaunam uzbrukumam pret PSRS."
4) Padomju 1. un 2. Baltijas frontei bija dots uzdevums iznīcināt armiju grupu «Ziemeļi». "Galvenie uzbrukumu virzieni 1. Baltijas frontei bija Liepāja, bet 2. Baltijas frontei — Saldus."
5) 1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit divīzijas. "16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam. Kurzemes sešu lielkauju laikā krita ap 30 000—40 000 vācu un vairāk nekā 90 000 padomju karavīru."
6)Vācijas karaspēka vienību kapitulācija norisinājās, saskaņojot to ar atbilstošajiem Sarkanās armijas komandieriem. Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām.
7) Vācu padošanās. "Saskaņā ar vienošanos par kapitulācijas norisi vācieši ierindā kolonnā pa četri nolika ieročus un pēc tam savu komandieru vadībā devas uz karagūstekņu nometnēm. No vāciešu puses pretimnākšana mierīgai kapitulācijai bija liela, jo viņi bija sapratuši, ka tāpat neizdosies nokļūt Vācijā, un arī padomju pusei prieks par kara beigām izrādījās lielāks, nekā vēlme tūlīt atriebties."
8) Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. "Likteņa ironija, bet komandieris vācbaltietis, bijušais Latvijas armijas pulkvedis-leitnants  Haralds Šulcs, kurš 1939. gada novembrī bija repatriējies no Latvijas, bet pēc Otrā pasaules kara desmit garus gadus bija spiests pavadīt padomju gūsta nometnēs.
9) Lielākā daļa 19. latviešu divīzijas karavīru, izmantojot sava komandiera SS grupenfīrera un ieroču SS ģenerāļa Bruno Štrekenbaha formālo pavēli par divīzijas izformēšanu, nevis kapitulāciju, izklīda. "Daudzi no viņiem iegāja mežā un vai nu pa mazākiem laiku ceļiem nakts aizsegā centās nokļūt dzimtajās mājās, vai arī bija gatavi turpināt cīņu. Vairāki ar kauju nopelniem bagāti 19. divīzijas virsnieki kļuva par nacionālo partizānu vienību komandieriem."
10) Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. "Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis."

# data[].attributes.body
1) Krasa valdības režīma maiņa  (Tika sagrauts viens no nežēlīgākajiem totalitārajiem režīmiem 20. gadsimta Eiropā un izbeigts karš, kas prasīja vairāk nekā 50 miljonu karavīru un civiliedzīvotāju, t. sk. sešu miljonu holokausta upuru dzīvības.)
2) Baltijas valstu okupācija (Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.  Latvija, Lietuva un Igaunija bija vienīgās Eiropas valstis, kuru suverenitāte pēc Otrā pasaules kara tā arī netika atjaunota.)
3) Vācijas kapitulācija (No uzvarētāju puses Vācijas bezierunu kapitulācijas aktu parakstīja ASV ģenerālleitnants Valters Bedels Smits, Francijas ģenerālis Fransuā Sevezs un PSRS militārās misijas Francijā vadītājs ģenerālis Ivans Susloparovs, bet karā sakauto Vāciju pārstāvēja Vērmahta operatīvā štāba priekšnieks ģenerālis Alfrēds Jodls.)
4) Vācu armijas atkāpšanās (Vācijas vispārējā kapitulācija izbeidza karadarbību arī Kurzemē — PSRS vienīgajā vēl neiekarotajā Latvijas teritorijā.)
5) Krievijas plānotās misijas latvijas teritorijā (Josifa Staļina un Sarkanās armijas virspavēlniecības kara mērķi 1944. gada rudenī paredzēja «Padomju Savienības teritorijas iztīrīšanu no iebrucējiem, t.sk. ienaidnieka Baltijas karaspēka nogriešanu no Austrumprūsijas, tā sašķelšanu ar sekojošu iznīcināšanu».)
6) Vācu armiju nomaina krievu armija (Kurzemes civiliedzīvotājiem 1945. gada 8. maijs atnesa gan prieku par kara beigām, gan bažas un nedrošību par turpmāko likteni. Kā vēlāk atcerējās tobrīd tikai 11 gadu vecais Jānis Milzarājs, neviens par kapitulāciju neko iepriekš nav zinājis. «Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks. Pūres muižā sarkanarmieši uzlauza visas durvis, gan administrācijas telpām, gan laboratorijām un dzīvokļiem. Uzlauza arī visus kopējā telpā novietotos produktu skapīšus, pa grīdu izbārstot tur atrastos miltus, putraimus un citu pārtiku.)
7) Iedzīvotāju pārmeklēšana, kuru veica sarkanarmijieši (Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana. Esot kaut kur mežos partizāni. Bez šaubām, mežā viņi neiegāja. Viss tika pārmeklēts. Ko viņi īsti meklēja, mums netika teikts. Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja. Meklēja arī «vodku», bet tās mums nebija. Viens sarkanarmietis gan iedzēra etiķi, domādams, ka tas ir vīns.)
8) Tika izsludinātas jaunas svētku/uzvaras dienas (Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 1945. gada 24. jūnijā, bet jau nākamā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9. maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. Lielās Oktobra revolūcijas jeb boļševiku apvērsuma 1917. gadā Krievijā gadadienu.)
9) Latvijā izsludinātās atceres vai svētku dienas (Pēc Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas Latvijas Republikas Augstākā padome 1990. gada 3. oktobrī pieņēma likumu «Par svētku un atceres dienām», ar kuru noteica 8. maiju par Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu. Latvijas Republikas Saeima 1995. gadā veica grozījumus likumā un pasludināja 8. maiju par Nacisma sagrāves un Otrā pasaules kara upuru piemiņas dienu.)
10) Latviešu karavīri tika sdalīti divās frontēs (Kara beigas dažādi sagaidīja arī abās frontes pusēs — Vācijas un PSRS bruņoto spēku rindās — iesaistītie latviešu karavīri. Plāņu muižas apkārtnē 130. latviešu strēlnieku korpusa uzbrukuma sektorā padomju gūstā padevās 24. vācu kājnieku divīzija, kas organizēti un mierīgi izpildīja tai dotās kapitulācijas pavēles.)

# data[].attributes.body
1. Vācijas kapitulācija no LV (Vācijas armijas augstākā virspavēlniecība un armiju grupas «Ziemeļi» vadība ieņēma operatīvi taktisku nostāju un nepārtraukti pieprasīja karaspēka atvilkšanu no Kurzemes un iesaistīšanu tiešā Vācijas teritorijas aizstāvēšanā, bet pats Ādolfs Hitlers sekoja stratēģiskiem apsvērumiem un vadījās pēc principa «ofensīva vai bojāeja».)
2.PSRS pilnībā pārņem LV teritoriju (Vācu armijas daļas no Pūres muižas jau bija pazudušas. Pēkšņi parādījās Sarkanās armijas karaspēks)
3.PSRS iezīmē uzvaras dienu (Pirmā Uzvaras parāde Sarkanajā laukumā Maskavā norisinājās 1945. gada 24. jūnijā, bet jau nākamā gada beigās Staļins pasludināja, ka 9. maijs vairs nebūs brīvdiena. Viņš bija norūpējies, ka varētu pieaugt bijušo frontinieku politiskā ietekme, tāpēc izcēla ar Otro pasaules karu nesaistītus datumus: 1. maiju — Starptautiskos darba svētkus — un 7. novembri — t.s. )
4.Tika izveidotas piemiņas vietas tiem, kas cieta nno komunistiskā terora(Torņakalna stacija Rīgā. 1941. gada komunistiskā terora upuru atcerei Torņakalnā ir izveidota piemiņas vieta.)
5.  LV kometejas izveide(1945.g. Vācijas valdība nolēma atļaut veidot Latvijas nacionālo komiteju (LNK) ar nosacītām Latvijas pagaidu valdības funkcijām. )
6. Neveiksmīga nacionālā kustība (Nacionālā pretošanās kustība apliecināja latviešu centienus atjaunot neatkarīgu Latviju, bet nesaņēma atbalstu ne no vācu, ne Rietumvalstu puses, tā piedzīvoja sakāvi.)
7. Latvija atkal kļūst par PSRS daļu (Otrā pasaules kara rezultātā Latvija atkal nonāca PSRS okupācijas jūgā.)
8.PSRS atņem iedzīvotājiem  visu, kas vērtīgs (Tad sākās laupīšanas. To neveica kādi atsevišķi klaiņojoši sarkanarmieši, bet organizētā veidā nodaļa ar virsnieku priekšgalā. Mājās ienāca sarkanarmiešu grupa, un virsnieks paziņoja, ka jāveic kratīšana. Esot kaut kur mežos partizāni. Bez šaubām, mežā viņi neiegāja. Viss tika pārmeklēts. Ko viņi īsti meklēja, mums netika teikts. Tika atņemti visi pulksteņi. Kad mūsu tante Emīlija negribēja ar labu no savējā šķirties, viņai pie deniņiem pielika pistoles stobru, un viņa pārdomāja.)
9. Sarkanā armija veic neveiksmīgus uzbrukumus 6 reizes(Laikā no 1944.g. oktobra līdz kara beigām  Sarkanā armija Kurzemē veica 6 nesekmīgus lieluzbrukumus, iesaistot kaujās 80 – 100 divīzijas.)
10.Izjūk PS uzpiestais režīms (Tikai pēc 50 gadiem, kad sāka izirt komunistiskais režīms PSRS, izjuka arī Padomju Savienībai uzspiestais režīmi Centrāleiropas un Austrumeiropas zemēs.)

# data[].attributes.body
1.  Latvijas teritorija zaudēja savu neatkarību un brīvību. (“Baltijas valstīm Otrā pasaules kara beigas nenozīmēja atbrīvošanu un uzvaru pār «absolūto ļaunumu», bet gan neatkarības zaudēšanu un viena ļaunuma nomaiņu ar otru ļaunumu.”)

2.  Frontes iecirkņi tika izklāstīti vairākās Latvijas teritorijas vietās.  (“Frontes iecirknī starp Tukumu un Saldu novietotās vācu 16. armijā ietilpstošās divīzijas jau no 6./7. maija nakts atradās atkāpšanās kustībā Ventspils virzienā un par 20—30 kilometriem bija atrāvušās no pretinieka, bet vācu 18. armijas vienības Liepājas, Vaiņodes un Priekules apkārtnē atradās frontālās pozīcijās iepretim Sarkanās armijas daļām. “)

3. Vācu karaspēks ar PSRS karoja pār teritoriju, tādējādi okupējot visus Latvijas teritorijas novadus. (1944. gada oktobrī, kad Sarkanā armija izlauzās līdz Klaipēdai un sasniedza Rīgu, pārtraucot vācu karaspēka sauszemes sakarus ar Vāciju.)

4.  PSRS okupācijas laikā teritorija tika piesārņota vairāk. (“Atšķirībā no vācu armijas uzturēšanās laika Pūres muižas parka apstādījumi bija pilni ar atkritumiem. Visur mētājās tukšas amerikāņu konservu bundžas un kara tehnikas paliekas.”)

5. PSRS kareivi “patrulēja” pilsētas un citas apdzīvotas teritorijas. (“ Viņa pārnāca piekauta, sasista, vienos zilumos un ar saplēstām drēbēm. Atpakaļceļā viņa bija satikusi divus sarkanarmiešus, kas mēģināja viņu izvarot.”)

6. Nepārtraukta karadarbība starp PSRS un Vāciju ietekmēja nemierīgu dzīvi civiliedzīvotājiem. (“16. februārī padomju 2. Baltijas fronte atsāka aktīvas uzbrukuma operācijas. Nepārtraukta karadarbība notika līdz 1945. gada aprīļa sākumam, kad abas karojošās puses turpināja gatavoties nākamajām kaujām, tomēr līdz ar Vācijas vispārējo kapitulāciju mēnesi vēlāk aktīva karadarbība Kurzemē vairs neatsākās.”)

7. Vācija sāka atbrīvot Latvijas teritoriju. (“1945. gada sākumā, neskatoties uz Sarkanās armijas aktīvo darbību, Vācija no Kurzemes evakuēja vairāk nekā desmit (t. sk. divas tanku) divīzijas.”)

8.  Latvijas teritorijā sāka darbību nometnes. (“Jau ar pirmajām okupācijas dienām sākās represijas pret iedzīvotājiem. Tika izveidotas koncentrācijas nometnes Salaspilī, Mežaparkā, Strazdmuižā un Saldū. Par masveida cilvēku iznīcināšanas vietām kļuva Biķernieku, Rumbulas un Dreiliņu meži pie Rīgas, kā arī Šķēdes kāpas pie Liepājas un Mežciems pie Daugavpils.”)

9.  Latvija tika iekļauta ģenerālplānā „Ost”. (1941.gada 17.jūlijā tika izveidota Okupēto Austrumu apgabalu reihsministrija un par tās vadītāju tika iecelts viens no nacisma galvenajiem ideologiem Baltijas vācietis Alfrēds Rozenbergs. Okupētā Latvija, Lietuva, Igaunija un Baltkrievija tika apvienota vienotā struktūrā Ostland („Austrumzeme”), kuras centrs atradās Rīgā.)

10.   Latvijas teritorija tika apzagta ar okupēto valsts iejaukšanos. (“Virsroku guva ekonomiskās politikas virziens, saskaņā ar kuru no Latvijas tika izvestas materiālās vērtības kā kara laupījums. Notika Latvijas izlaupīšana, īpaši 1941.gada rudenī, kad uz Vāciju tika aizvestas tūkstošiem tonnas dažādu produkciju”)

# data[].attributes.body
1. Molotova -  Ribentropa pakts.
2. Gustavs Zemgals miris 1939.06.01.(Valsts prezidents no 1927. līdz 1930.gadam).
3. 1937.-1939.gadam tiek uzcelta Skultes zvejnieku osta pēc valsts prezidenta ierosinājuma.
4.Tiek izveidota "Latvijas Rezerves armija".
5. Rūzvelta aicinājums Hitleram garantēt, ka Vācija neuzbruks virknei valstu, tai skaitā arī Latvijai.
6. Latvijā paraksta neuzbrukšanas līgumu.
7. Lai nepazaudētu neitralitāti, Latvija izvēlas neparakstīt garantijas no PSRS.
8. Sākoties Otrajam Pasaules karam, Kārlis Ulmanis paraksta Neitralitātes deklarāciju.
9. Staļins pieprasa izveidot kara bāzes Latvijas teritorijā.
10.Starp Latviju un PSRS tiek parakstīts savstarpējais palīdzības pakts un konfidenciāls protokols par kara bāzu izmantošanu.
11. K.Ulmanis izlemj parakstīt PSRS līgumu.
12.. Ziemas karā Latvija atbalsta somus.
13. Kauja Abremā, tika sarīkota, lai apvainotu Latviju provokāciju rīkošanā un iebiedētu.
14. Preču deficīts.
15. Baltijas Antante.
16. Padomju Savienības ultimāts.
17. Tiek parakstīts PSRS uzstādītais ultimāts.
18. 1940.gada 17.jūnijā Padomju vara okupē Latvijas teritoriju no divām pusēm.
19. PSRS tanki ielenc Aizsargu namu. Vēlāk tiek parakstīts līgums par Aizsargu nama likvidāciju.
20. Ulmanis zaudē prezidenta statusu.

# data[].attributes.body
Viens no nozīmīgākajiem pagriezieniem 2.p.k. beigu posmā bija Vācijas kapitulācija, kad neveiksmes karā izraisīja krīzi Vācijā, kā arī tās attiecības ar sabiedrotajiem. 1944. g. no kara izstājās 3 Vācijas sabiedrotās – Rumānija, Bulgārija un Somija, vēlāk – Ungārija. Vācija bija palikusi viena pret antihitleriskajām valstīm.1945. g. februārī sākās sabiedroto kopējs uzbrukums Vācijai. No austrumiem Vācijai uzbruka Sarkanā armija, bet no rietumiem Vācijā ielauzās Sabiedroto spēki. Vācija cieta smagu sakāvi un zaudējumus. Hitlers nespēja pretoties uzbrukumiem un zaudēja kontroli pār notiekošu, kā rezultātā izdarīja pašnāvību. Par sašķeltās Vācijas simbolu kļuva reihstāga drupas ar padomju karavīru izdarītajiem uzrakstiem. 1945. g. 2. maijā Berlīnes garnizons kapitulēja. Uzskatu šo par nozīmīgu pagrieziena punktu, jo no šī brīža pasaulei vairs nebija jāuztraucas par Hitlera reakciju vai nākošo darbību. Viena no lielākajām 2.p.k. agresorvalstīm bija uzvarēta un karš acīmredzami tuvojās beigām.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kara beigu posms - teorija. Vēsture, 12. klase.

# data[].attributes.body
1.Molotova – Ribentropa pakts.

2.Slepenais protokols. Atsakās no parakstītās neitralitātes deklarācijas un iestājas agresoru pusē.

3.Savstarpējās palīdzības pakts starp Latviju un PSRS.

4.Latvija kļūst par PSRS protektorātu.

5.Vācbaltieši un daži latvieši dodas prom.

6.Komunisti provucē nemierus tur, kur atrodas kara bāzes. (Aprīlī tiek apcietināti 67 komunisti)

7.Veikali piedzīvo iztrūkumu. Visi steidz iegādāties pirmās nepieciešamības preces.

8.Zigfrīds Meierovics cenšas izveidot Baltijas Antanti.

9.Padomju Savienības ultimāts.

10.Sarkanā armija okupē Latviju.

11.Komendantstunda iedzīvotājiem.

12.Apstiprina jauno valdību.

13.Aizsargu organizācijas likvidācija.

14.Nedemokrātiskas Saeimas vēlēšanas.

15.Beidzās Ulmaņa valsts prezidenta pilnvaras.

16.Saeimas sēde. Pasludina padomju varu. Pašu Latviju par Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku.

17.Latvijas PSR uzņemšana PSRS sastāvā. Latvija pievienota Padomju Savienībai.

# data[].attributes.body
1.      1939. gada Rūzvelts vēršas pie Hitlera, tiešā tekstā vaicājot vai tas tuvāko desmit gadu laikā netaisoties uzbrukt vairākām valstīm, precīzi- 21 valstij, tai skaitā Latvijai. Hitlers jūtas aizvainots. Kā rezultātā Vācija ar Latviju 7.jūnijā paraksta savstarpēju neuzbrukšanas līgumu.

2.      Latvija vēlas palikt neitrālas valsts statusā tāpēc noraida Padomju Savienības piedāvājumi- parakstīt robežvalstu neatkarības garantiju. Kas parāda to, ka Latvija neuzticas Padomju Savienības solījumiem.

3.      Jūlijā PSRS paziņo, ka robežvalstu garantijas attiektos ne tikai uz tiešiem, bet arī netiešiem agresoriem. Kas netieši nozīmē to, ka ārvalstu karaspēks jebkurā brīdī, brīvi var ienākt Latvijas valsts teritorijā. Latvija kategoriski atsakās no šāda piedāvājuma.

4.      1939. gada 23. augustā Maskavā starp PSRS un Vāciju tiek parakstīts Molotova-Ribentropa pakts. Slepens dokuments ar slepeniem apakšpunktiem tiek nodots svešās rokās un beigu beigās nonāk Baltijā. Dokuments ir tik šokējošs, ka tas nevieš nekādu uzticību tā patiesumam. PSRS un Vācija noliedz tajā minētās vienošanās.

5.      Sācies ir otrais pasaules karš, Ulmanis paraksta neitralitātes deklarāciju.

6.      Pēc Vācijas iebrukuma Polijā Latvija apstākļu spiesta pārtrauc sadarbību ar Poliju, kā rezultātā tā vairs nav neitrāla un nostājas agresorvalstu- Vācijas un PSRS  pusē.

7.      2. Oktobrī Padomju Savienība pieprasa Latvijas teritorijā izvietot PSRS karabāzes, 5. oktobrī Latvija kļūst par PSRS protektorātu. Latvijas teritorijā ienāk 25 000 PSRS karavīru, neskaitot flotes un karavīru ģimenes locekļus.

8.      16. jūnijā PSRS izsaka ultimātu Latvijai, kura neīstenošanas rezultātā draud ar karaspēka ielaišanu Latvijā.

9.      19. jūnijā izsniedz jauno ministru kabineta sarakstu. Visi jaunie ministri kādu laiku dzīvojuši Padomju Krievijā.

10.   21. jūlijā nacionālajā teātrī Latvijā pasludina Latviju par- Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku.

11.   Augustā Maskavā Latvija tiek uzņemta PSRS sastāvā.

# data[].attributes.body
1) Molotova - Ribentropa pakts,
2) 5. oktobri,  PSRS, pārkāpjot Latvijas pasludināto neitralitāti, piespieda parakstīt "savstarpējas neuzbrukšanas" līgumu.
3) 1940. gada maijā un jūnija sākumā kopā ar armijas vienībām tika slepeni ievesti un armijas bāzēs izvietoti etniskie latvieši, kuri bija "apguvuši sociālisma celtniecības pieredzi".
4) 1940. gada 10. maijā Baltijas valstīs atradās 66 946 Sarkanās armijas karavīri un virsnieki, kā arī nezināms skaits viņu ģimenes locekļu.
5) PSRS izvirzīja oficiālu ultimātu Latvijai, pieprasot nomainīt valdību
6)1940. gada 15.jūnija rītausmā PSRS iekšlietu karaspēka speciālās vienības uzbruka trim robežposteņiem Latvijas austrumos, nogalinot trīs robežsargus, robežsarga sievu un dēlu, bet desmit robežsargus un 27 civilpersonas sagūstīja un aizveda.
7) 16. jūnija pēcpusdienā sekoja PSRS ultimāts, kurā tika pieprasīta Latvijas valdības atkāpšanās un neierobežota skaita PSRS karaspēka ielaišana Latvijas teritorijā.
8) 17. jūnijā plkst.10.20 Latvijā ienāca Sarkanās armijas 121. un 126.strēlnieku divīzija un tanku brigādes. Apmēram plkst.13.00 tanki sasniedza Rīgu.
9) Latvijā kopumā ienāca deviņas divīzijas ar 90 tūkstošiem sarkanarmiešu.
10) Politiskās represijas pret Latvijas iedzīvotājiem sākās uzreiz pēc 17. jūnija. PSRS okupācijas vara Latvijā apcietināja 3353 cilvēkus – lielākoties bijušās Latvijas Republikas amatpersonas.

# data[].attributes.body
Latvijas sagatavošana okupācija un tās okupācija

1) Molotova - Ribentropa pakts.
2) Tautu Savienība nobalso par agresora izslēgšanu (PSRS, kuri izraisīja Ziemas karu), Baltijas valstis balsošanā nepiedalās.
3) Valsts prezidenta Kārļa Ulmaņa ierosinājumā dēļ, Jūrniecības Departaments uzcēla Skultes Zvejnieku ostu (1937-1939).
4) Izveidoja Latvijas Rezerves armiju, tā viņu iedēvēja K.Ulmanis.
5) Rūzvelts aicina Hitleru garantēt, ka tas 10 gadus neuzbruks virknei valstu, tai skaitā arī Latvijai.
6) 7.jūnijā Latvija un Vācija paraksta neuzbrukšanas līgumu.
7) Latvija nevēlas pazaudēt netralitāti, tāpēc nevēlas pieņemt nevienas valsts garantijas.
8) Ulmanis saka, ka savu neatkarību mēs sargāsim paši.
9) Latvija ievēros stingru neitralitāti karā starp svešām valstīm (valsts prezidens Ulmanis paraksta Neitralitātes deklarāciju).
10) Latvija apstākļu spiesta nostājas agresora pusē.
11) Staļins pieprasa, lai Latvijā varētu izvietot kara bāzes. Staļins sola, ka neapdraudēs Latvijas neatkarību un nejauksies Latvijas iekšlietās.
12) 5.oktobrī tika parakstīts savstarpējais palīdzības pakts starp Latviju un PSRS, kā arī konfidenciāls protokols par kara bāzu izvietošanu.
13) Notiek pēdējās sacensībās 1940.gada pavasarī Latvijas un Igaunijas starpā.
14) Latvija palīdz somiem Ziemas karā.
15) Latvijas zelta rezerves tiek slepeni izvestas uz Angliju un ASV.
16) Sākas preču deficīts.
17) Izsauc Latvijas sūtni un nodod Padomju ultimātu, tas satur melīgus pārmetumus un divus prasības 1.Lai būtu valdība, kas spēj un grib izpildīt abu valstu paktu par savstarpējo palīdzību 2.Bez kavēšanās jāielaiž Latvijā Padomju karaspēks, kas nodrošinās pakta izpildi un novērstu provokācijas pret tur jau esošajiem garnizoniem.
18) Latvija pieņēma PSRS prasības.
19) 1940.gada 17.jūnijā PSRS okupē Latviju no divām pusēm (no Dienvidiem, šķērsojot Lietuvas robežu un no Austrumiem caur Grīvu virzienā uz Daugavpili).
20) 19.jūnijā Višinskis  Ulmanim iesniedz jaunā Ministru Kabineta sarakstu, tajā nav neviena komunista, lielākā daļa Latvijas komunistu ar Centrālkomiteju priekšgalā sēž aiz restēm.
21) 21.jūnijā Aizsargu namu ielenc Krievu tanki un aizsargus atbrīvo un pilsoņiem tiek likts atdot ieročus.
22) 10.jūlijā valsts prezidents paraksta likumu par Aizsargu organizācijas likvidāciju.
23) 21.jūnijā Ulmanis zaudē prezidenta statusu, par prezidentu kļuva Kirhenšteins(Ministru prezidents).

# data[].attributes.body
Kā tika sagatavota (1939.-1940.) un tika īstenota (1940.) Latvijas okupācija.
1) Tautu Savienība nobalso pret PSRS kā agresora izslēgšanu. Baltijas valstis no balsojuma atsakās.
2) Rūzvelts vēršas pie Hitlera ar noteikumu par to, ka tuvākajā laikā Hitlers neuzbruks nevienai no valstīm (21 valsts). Tajā skaitā arī Latvijai.
3)1939. gada 7. jūnijā Latvija un Vācija paraksta savstarpējo neuzbrukšanas līgumu.
4) Latvija negrib pieņemt aizsardzības garantiju no PSRS, lai spētu nosargāt savu neitralitāti.
5) 21. septembrī Munters Polijas sūtnim Latvijā paziņo, ka Latvijas valdība ir spiesta apturēt attiecības ar Poliju, tā Latvija atsakās no savas neitralitātes un ir spiesta nostāties agresora pusē.
6)Munteru izsauc uz Krieviju un tā   lūdz atļauju Latvijā izvietot savu karaspēku un bāzes. Staļins sola, ka valsts iekšlietās neiejauksies un neatkarību neapdraudēs.
7)5. oktobrī Ulmanis ar Krieviju paraksts savstarpējo aizsardzības paktu, arī atļauju izvietot karabāzes.
8)1940. gada 15. maijā Abrenes rajonā aptuveni 80 Padomju karavīri  uzbrūk robežsardzes punktam, tajā pašā laikā arī notiek uzbrukums Blantu ciemā, lai apvainotu un iebiedētu Latviju.
9)16. jūnijā Krievija izsaka ultimātu par karaspēka ielaišanu Latvijā.
10)17. jūnijā Latviju okupē Krievu karaspēks. Ulmanis pa radiofonu ziņo, ka notiekošais ir saskaņots ar valdību, ka uztraukumam nav pamata.
11)19. jūnijā Vešinskis iesniedz jauno ministru kabineta sarakstu . Visi jaunie ministri kādu laiku dzīvojuši Padomju Krievijā.
12)4. jūlijā izsludina saeimas vēlēšanas. Uzvar vienīgais nenoraidītais saraksts -  Darba ļaužu.
13) Partija izveido jaunus likumus pretējus Ulmaņa laikā izveidotajiem. Ulmanis negribīgi tos izsludina.
14)20. jūlijā izsludina, ka 21. jūlijā beigsies Ulmaņa valsts vadīšanas pilnvaras.
15) 21. jūlijā Nacionālajā teātrī Latvijā pasludina Padomju varu, Latviju par Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku.
16) 5. augustā Maskavā Latvija tiek uzņemta PSRS sastāvā.

# data[].attributes.body
1) 1939. gada 23. Augustā tiek parakstīts Molotova- Ribentropa Pakts, tomēr Latvija neuzskata to par uzticīgu.

2) 5. oktobrī piespiedu kārtā Latvija un PSRS paraksta kondificiālu protokolu par kara bāžu izvietojumu.

3) 1940. gadā 16. jūnijā, kad Latvijā bija Dziesmu svētki,  Molotovs uz Maskavu izsauca Ulmani un spiež brīvprātīgi laist Padomju karaspēku, nododot pie tam vēl Padomju ultimātu, kas saturēja mīlīgus pārmetumus un 2 prasības.

4) 17. jūnijā PSRS jau okupē Latviju , tomēr sākās latviešu pretestība, kurai sekoja uz policijas darbinieku izvērstās dusmas, tādējādi pieņēma lēmumu, ka privatpersonas nedrīkstēja nekur iet un viss tika aizslēgts.

5) 18.jūnijā Latvijas pilsētā Rīgā ieradās PSRS Tautu Komisijas priekšsēdētāja vietnieks Višinskis, lait Latvijā tomēr izveidotos Padomju vajadzīgā valdība.

6) 19. jūnijā jau Višinskis Ulmanim iesniedz jauno ministra kabineta sarakstu, kur nebija neviena komunista, jo tie jau bija noslodzīti cietumā, jo Staļins neuzticējās tiem.

7) 21. jūnijā notiek grandioza smalki organizēta demonstrācija, kuras mērķis bija parādīt, ka jaunā vara ir darba ļaužu vara, kura paredzēja atbrīvot politieslodzītos no cietuma un treniņcietuma. Tomēr Sarkanajai armijai tads žests nepatika un viņš tos iesloga atpakaļ.

8) 4.jūlijā pēc Staļina pavēles un Višinska gribas Ulmanis izsludina Saeimas vēlēšanās. Tika iesniegti 12 saraksti, tomēr Centrālvēlēšanas komisija noraida 11, tādējādi atstājot  tikai vienu sarakstu – Latvijas Darba Tautas bloks, kuru pārstāvēja komunisti un to līdzskrējējie.

9) Ulmanis licis atņemt ārzemju pases, tomēr 1939. gadā 22. decembrī ieviesa likumu par uzvārdu maiņu, lai cilvēkus nemāca bailes par notiekošo situāciju.

10) 20. jūlijā valdība pieņem lēmumu – Ulmaņa prezidenta pilnvara beidzas 21. jūlijā. Tomēr Ulmanim tiek piedāvāts variants – mierīgi un drošībā doties uz Šveici.

# data[].attributes.body
1939.Gads 23. Augusts – PSRS  un Vācija noslēdz  neuzbrukšanas līgumu .

1939, Gads 1 . septembris - Vācija uzbrūk Polijaij , sākās otrais pasaules karš .

1939. Gads  5. oktobris – Latvija pāraksta ar PSRS “Savstarpējās palīdzības" līgumu .

1940. Gads 15 . Jūnījs  - PSRS uzbrūk uz Latvijas sardzēm un uz austrumu robežām.

1940. Gads 16. Jūnījs - PSRS pieprasa Latvijas atkāpšanos .

1940. Gads 17 . Jūnījs - PSRS okupē Latvijas teritoriju.

1940. Gads 20. Jūnījs - Maskavā sastādīja jaunu Latvijas valdību.

1940.gads 21 . Jūlījs - Latviju pasludina par Sociālistisku Padomju Republiku.

1940.gads 5. augusts – Latviju iekļauj PSRS .

1940. Gads novembris - Latvijā stājas spēkā Krievijas kriminalkodekss.

# data[].attributes.body
1939. GADA 23. AUGUSTS

Padomju Savienība un Vācija noslēdz neuzbrukšanas līgumu.

1939. GADA 5. OKTOBRIS

Militāra un politiska spiediena rezultātā Latvija paraksta “savstarpējās palīdzības” līgumu ar PSRS, atļaujot savā teritorijā izvietot Sarkanās armijas kara bāzes.

1940. GADA 15. JŪNIJS

PSRS agresija pret Latviju, uzbrukums vairākām sardzēm uz Latvijas austrumu robežas.

1940. GADA 16. JŪNIJS

PSRS iesniedz Latvijas valdībai ultimātu un pieprasa Latvijas valdības atkāpšanos un PSRS karaspēka neierobežota skaita ielaišanu Latvijā.

1940. GADA 17. JŪNIJS

PSRS okupē Latviju.

1940. GADA 14.-15. JŪLIJS

Pārkāpjot Latvijas Vēlēšanu likumu un Latvijas Satversmi, notiek nedemokrātiskas Saeimas vēlēšanas, kurās piedalās viens vēlēšanu saraksts – „Latvijas Darba Tautas bloks”.

1940. GADA 21. JŪLIJS

Jaunā Saeima pasludina Latviju par Sociālistisku Padomju Republiku un lūdz PSRS uzņemt Latviju tās sastāvā. Kārlis Ulmanis atstāj prezidenta amatu, nākamajā dienā viņu arestē un deportē uz Krieviju.

1940. GADA 5. AUGUSTS

Latviju iekļauj PSRS.

1941. GADA 13./14.JŪNIJS

Latvijas iedzīvotāju masveida deportācija, uz PSRS izsūta 15 443 Latvijas iedzīvotāju.

# data[].attributes.body
1. Padomju Savienības vārds Latvijas mēdijos sāka figurēt arvien vairāk.
2.Kamēr aptuveni 80 PS karavīri pāriet Ludzas upīti un sāk uzbrukumu Mašļeniku robežsardzei, tikmēr PS uzbrūk robežsardzei Blotnu ciemā.
3. Maskavā Molotovs LV sūtnim pasniedz ultimātu no Padomju Savienības, kura ietvaros ir pārmetumi un 2 prasības.
4. Latvija nodibina valdību, kas godīgi pildītu abu valstu paktu, LV ielaiž PS karaspēku.
5. Latviju 17.jūnijā okopē Sarkanā armija.
6. 4.jūlijā ulmanis izsludina Saeimas vēlēšanas, kas notiek 14. un 15.jūlijā.
7. Ulmanis liek atņemt iedzīvotāju ārzemju pases.
8. Nacionālajā teātrī Latviju pārdēvē  par LPSRS, tas notiek 23. jūlijā.
9. Umaņa prezidenta pilnvaras beidzas 21.jūlijā.
10.Latvijas ieņemšanas process notika vairāk kā mēnesi, Latvija kļuva par LPSRS

# data[].attributes.headline
Dinija Pūpola                            Kā tika īstenota Latvijas okupācija (1940.)?                   1. Sabiedrisko lietu ministrija uzfasētajā presē sāk bieži parādīties raksti par Padomju Savienību, turklāt visi tik rožaini.                                        2. 15. maijā, plkst. 03:00 Abrenes rajonā apmēram 80 padomju karavīru, pāriet seklo Ludzas upīti un uzbrūk Mašļeniku robežsardzes punktam, robežsardzes mītni aizdedzina ar granātām, izceļas apšaude. Vienlaicīgi Padomju Savienība uzbrūk robežsardzes punktam Blontu ciemā. Dzīvus palikušos robežsargus un civiliedzīvotājus aizved gūstā. Tas sarīkots, lai apvainotu Latvijas pusi, arī kā provokācija un iebiedēšana. ( K.Ulmanis nolemj klusēt un neprotestēt, prese pasniedz šo gadījumu kā kļūmīgu atgadījumu.)                              3. Sākas preču deficīts. Cukurs, petroleja un degviela ir uz kartiņām.                              4. Maskavā V.Molotovs 16. jūnijā, izsauc Latvijas sūtni un nodod viņam PS ultimātu. Tas satur melīgus pārmetumus un 2 prasības :*Maskava vēlas, lai Latvijā nodibinātos valdība, kura spēj un grib godīgi izpildīt abu valstu paktu par savstarpējo palīdzību.*Bez kavēšanās jāielaiž Latvijā padomju karaspēks, kas nodrošinātu savstarpējā pakta izpildi. (Latvija izpilda abas prasības, pieņem K. Ulmaņa demisiju)                                    5. 17. jūnijā Sarkanā armija okupē Latviju no divām pusēm, no dienvidiem, šķērsojot Lietuvas robežu virzienā uz Rīgu un no austrumiem, caur Grīvu virzienā uz Daugavpili.  6. A. Višinskis 19. jūnijā K.Ulmanis iesniedz jaunā ministru kabineta sarakstu, tajā nav neviena komunista.( Lielākā daļa latviešu komunistu ar visu Centrālkomisiju priekšgalā sēž aiz restēm, jo J. Staļins pataloģiski neuzticas latviešu komunustiem.)                          7. 18. jūnijā ierodas apsargi, lai palīdzētu uzturēt kārtību. 21. jūnijā Aizsargu namu ielenc krievu tanki un apsargus apbruņo, pilsoņiem tiek pavēlēts nodod ieročus.          8. 4. jūlijā pēc J. Staļina pavēles un A. Višinska gribas, K. Ulmanis izsludina Saeimas vēlēšanas 14. un 15. jūlijā. (Vēlēšanu datumi arī Lietuvā un Igaunijā ir noteikti) Centrālā vēlēšanu komisija aiz dažādiem iemesliem noraida 11 partijas, paliek tikai ‘’Latviešu darba tautas bloks’’, tajā ir komunisti un viņu līdzskrējēji.                                9. K. Ulmanis jau iepriekš rūpējoties par režīma prestižu bija licis atņemt ārzemju pases iedzīvotājiem.                         10. Kad A. Kirkenšteina valdība stājas darbā tā pēc Maskavas norādījumiem pieņem vienu likumu pēc otra, kas noārda K. Ulmaņa valdības laikā izveidoto. Valstī prezidentam šie likumi ir jāizsludina. Viņš to arī izdara. 11. 20. jūlijā valdība pieņem likumu , ka K. Ulmaņa, kā valsts prezidenta pilnvaras izbeidzas 21. jūlijā, plkst. 12:00.                                       12. 21. jūlijā K. Ulmanis parakstīja savu pēdējo dekrētu, ar kuru viņš nodeva savas valsts prezidenta pilnvaras Augustam Kirkenšteinam(ministru prezidentam).                          13. 21. jūlijā Nacionālajā teātrī ievēlētā saeima, tai skaitā Žanis Spure visā Latvijā Padomju varu un pašu Latviju par LPSR.                                 14. 23. jūlija sēdē saeima ievēl 20 cilvēku delegāciju, kuri dosies uz Maskavu ar lūgumu uzņemt LPSR Padomju Savienībā.                                15. 5. augustā tiek uzņemta LPSR Padomju savienībā, pēc kā arī nāk jauns ģerbonis, konstitūcija, republika un jauni apvāku varoņi. Kā arī žurnāls ‘’Atpūta’’ savu tradīciju mācīt lasītājam svešvalodas pārtraukt negrasās, tas tikai pārtrauc angļu valodas kursus, tā vietā sāk mācīt krievu valodu.                                          / No 1940. gada 16., 17.jūnija līdz 21. jūlija tieši ar K. Ulmaņa parastu, arī ar viņa svētību notika Latvijas valstiskuma sagraušana, degradācija un principā politiskās, ekonomiskās varas nodošana tiem spēkiem, kas cīnījās pret Latvijas valsti, pret Latvijas valdību, tai skaitā pret K. Ulmani. /     

# data[].attributes.subject
Dinija Pūpola                            Kā tika īstenota Latvijas okupācija (1940.)?                   1. Sabiedrisko lietu ministrija uzfasētajā presē sāk bieži parādīties raksti par Padomju Savienību, turklāt visi tik rožaini.                                        2. 15. maijā, plkst. 03:00 Abrenes rajonā apmēram 80 padomju karavīru, pāriet seklo Ludzas upīti un uzbrūk Mašļeniku robežsardzes punktam, robežsardzes mītni aizdedzina ar granātām, izceļas apšaude. Vienlaicīgi Padomju Savienība uzbrūk robežsardzes punktam Blontu ciemā. Dzīvus palikušos robežsargus un civiliedzīvotājus aizved gūstā. Tas sarīkots, lai apvainotu Latvijas pusi, arī kā provokācija un iebiedēšana. ( K.Ulmanis nolemj klusēt un neprotestēt, prese pasniedz šo gadījumu kā kļūmīgu atgadījumu.)                              3. Sākas preču deficīts. Cukurs, petroleja un degviela ir uz kartiņām.                              4. Maskavā V.Molotovs 16. jūnijā, izsauc Latvijas sūtni un nodod viņam PS ultimātu. Tas satur melīgus pārmetumus un 2 prasības :*Maskava vēlas, lai Latvijā nodibinātos valdība, kura spēj un grib godīgi izpildīt abu valstu paktu par savstarpējo palīdzību.*Bez kavēšanās jāielaiž Latvijā padomju karaspēks, kas nodrošinātu savstarpējā pakta izpildi. (Latvija izpilda abas prasības, pieņem K. Ulmaņa demisiju)                                    5. 17. jūnijā Sarkanā armija okupē Latviju no divām pusēm, no dienvidiem, šķērsojot Lietuvas robežu virzienā uz Rīgu un no austrumiem, caur Grīvu virzienā uz Daugavpili.  6. A. Višinskis 19. jūnijā K.Ulmanis iesniedz jaunā ministru kabineta sarakstu, tajā nav neviena komunista.( Lielākā daļa latviešu komunistu ar visu Centrālkomisiju priekšgalā sēž aiz restēm, jo J. Staļins pataloģiski neuzticas latviešu komunustiem.)                          7. 18. jūnijā ierodas apsargi, lai palīdzētu uzturēt kārtību. 21. jūnijā Aizsargu namu ielenc krievu tanki un apsargus apbruņo, pilsoņiem tiek pavēlēts nodod ieročus.          8. 4. jūlijā pēc J. Staļina pavēles un A. Višinska gribas, K. Ulmanis izsludina Saeimas vēlēšanas 14. un 15. jūlijā. (Vēlēšanu datumi arī Lietuvā un Igaunijā ir noteikti) Centrālā vēlēšanu komisija aiz dažādiem iemesliem noraida 11 partijas, paliek tikai ‘’Latviešu darba tautas bloks’’, tajā ir komunisti un viņu līdzskrējēji.                                9. K. Ulmanis jau iepriekš rūpējoties par režīma prestižu bija licis atņemt ārzemju pases iedzīvotājiem.                         10. Kad A. Kirkenšteina valdība stājas darbā tā pēc Maskavas norādījumiem pieņem vienu likumu pēc otra, kas noārda K. Ulmaņa valdības laikā izveidoto. Valstī prezidentam šie likumi ir jāizsludina. Viņš to arī izdara. 11. 20. jūlijā valdība pieņem likumu , ka K. Ulmaņa, kā valsts prezidenta pilnvaras izbeidzas 21. jūlijā, plkst. 12:00.                                       12. 21. jūlijā K. Ulmanis parakstīja savu pēdējo dekrētu, ar kuru viņš nodeva savas valsts prezidenta pilnvaras Augustam Kirkenšteinam(ministru prezidentam).                          13. 21. jūlijā Nacionālajā teātrī ievēlētā saeima, tai skaitā Žanis Spure visā Latvijā Padomju varu un pašu Latviju par LPSR.                                 14. 23. jūlija sēdē saeima ievēl 20 cilvēku delegāciju, kuri dosies uz Maskavu ar lūgumu uzņemt LPSR Padomju Savienībā.                                15. 5. augustā tiek uzņemta LPSR Padomju savienībā, pēc kā arī nāk jauns ģerbonis, konstitūcija, republika un jauni apvāku varoņi. Kā arī žurnāls ‘’Atpūta’’ savu tradīciju mācīt lasītājam svešvalodas pārtraukt negrasās, tas tikai pārtrauc angļu valodas kursus, tā vietā sāk mācīt krievu valodu.                                          / No 1940. gada 16., 17.jūnija līdz 21. jūlija tieši ar K. Ulmaņa parastu, arī ar viņa svētību notika Latvijas valstiskuma sagraušana, degradācija un principā politiskās, ekonomiskās varas nodošana tiem spēkiem, kas cīnījās pret Latvijas valsti, pret Latvijas valdību, tai skaitā pret K. Ulmani. /     

# data[].attributes.headline
Dinija Pūpola                            Kā tika sagatavota Latvija (1939.-1940.)okupācijai?1.Vācija ziņo, ka neuzbruks 21 valstij, tai skaitā arī Latvijai.   2. 1939. gada 7.jūnijā tiek parakstīts neuzbrukšanas līgums ar Vāciju.                       3. 23. augustā Maskavā, slepeni, tiek parakstīts Molotova-Ribentropa pakts, kuru 24. augustā vācu diplomāts Hanss fon Binesfelds protokola tekstu nodod amerikāņiem, kuri savukārt ar tiem iepazīstina Baltijas valstis. (Latvijā rodas neuzticība par šo paktu, jo tā liekas pārāk nežēlīga, lai būtu patiesa, kā arī vācieši un krievi to uzzinot, to noliedz, atbildot, ka tie ir meli.)                            4. Padomju Savienība uzsver, ka robežvalstu neatkarību vajag garantēt, vienalga vai tās valstis to grib, vai nē.               5. Pēc vāciešu un krievu kopīgās parādes Brestā un Polijas, kā valsts likvidācijas, šaubu vairs Latvijai nav, slepenais protokols ir realitāte. 6. J. Staļins un V. Molotovs pieprasa, lai krieviem ļauj izvietot Latvijā karabāzes, jo Padomju Savienībai jārūpējas par savu drošību. (J. Staļins sola, ka Latvijas iekšlietās viņi neiejauksies un valsts neatkarību neapdraudēs.)       7. 5. oktobrī noslēdz ‘’Bāzu līgumu’’.                                      8. Latvijas vienīgais sabiedrotais- Igaunija (Igaunija savu palīdzības līgumu parakstīja nedēļu iepriekš 1939. gada 28. septembrī.) neuzskatīja par vajadzīgu informēt Latviju par Krievijas izvirzītajām prasībām.             9. ‘’Bāzu līgums’’ (līgums par padomju karu bāzēm) paredz 25 000 karavīru ievešanu, kas ir lielāks skaits nekā ir pašas Latvijas armijas karavīru skaits miera laikā. Kā arī 25 000 karavīru ir tikai uz sauszemes , vēl ir flotes personāls ielaižams un tāpat arī palīgpersonāls, par ko, līgumā nemaz netika nekas minēts. 10. Vācija aicina mājās vācbaltiešus, 80% aizceļo, viņi visi neslēpj, ka aizbrauc, jo drīzumā Latviju okupēs boļševiki. Ar vācbaltiešiem līdzi izceļo arī 10 000 latviešu. (K. Ulmanis par šo situāciju teica :’’Kauns par tādiem latviešiem! Lai brauc arī!’’     11. Šo visu situāciju pasliktina fakts, ka visā pasaulē jau ir sīvi sācies 2 pasaules karš, tādējādi diplomātisks, politisks atbalsts no Rietumeiropas netiks saņemts. Tās ir aizņemtas ar savām problēmām.    

# data[].attributes.subject
Dinija Pūpola                            Kā tika sagatavota Latvija (1939.-1940.)okupācijai?1.Vācija ziņo, ka neuzbruks 21 valstij, tai skaitā arī Latvijai.   2. 1939. gada 7.jūnijā tiek parakstīts neuzbrukšanas līgums ar Vāciju.                       3. 23. augustā Maskavā, slepeni, tiek parakstīts Molotova-Ribentropa pakts, kuru 24. augustā vācu diplomāts Hanss fon Binesfelds protokola tekstu nodod amerikāņiem, kuri savukārt ar tiem iepazīstina Baltijas valstis. (Latvijā rodas neuzticība par šo paktu, jo tā liekas pārāk nežēlīga, lai būtu patiesa, kā arī vācieši un krievi to uzzinot, to noliedz, atbildot, ka tie ir meli.)                            4. Padomju Savienība uzsver, ka robežvalstu neatkarību vajag garantēt, vienalga vai tās valstis to grib, vai nē.               5. Pēc vāciešu un krievu kopīgās parādes Brestā un Polijas, kā valsts likvidācijas, šaubu vairs Latvijai nav, slepenais protokols ir realitāte. 6. J. Staļins un V. Molotovs pieprasa, lai krieviem ļauj izvietot Latvijā karabāzes, jo Padomju Savienībai jārūpējas par savu drošību. (J. Staļins sola, ka Latvijas iekšlietās viņi neiejauksies un valsts neatkarību neapdraudēs.)       7. 5. oktobrī noslēdz ‘’Bāzu līgumu’’.                                      8. Latvijas vienīgais sabiedrotais- Igaunija (Igaunija savu palīdzības līgumu parakstīja nedēļu iepriekš 1939. gada 28. septembrī.) neuzskatīja par vajadzīgu informēt Latviju par Krievijas izvirzītajām prasībām.             9. ‘’Bāzu līgums’’ (līgums par padomju karu bāzēm) paredz 25 000 karavīru ievešanu, kas ir lielāks skaits nekā ir pašas Latvijas armijas karavīru skaits miera laikā. Kā arī 25 000 karavīru ir tikai uz sauszemes , vēl ir flotes personāls ielaižams un tāpat arī palīgpersonāls, par ko, līgumā nemaz netika nekas minēts. 10. Vācija aicina mājās vācbaltiešus, 80% aizceļo, viņi visi neslēpj, ka aizbrauc, jo drīzumā Latviju okupēs boļševiki. Ar vācbaltiešiem līdzi izceļo arī 10 000 latviešu. (K. Ulmanis par šo situāciju teica :’’Kauns par tādiem latviešiem! Lai brauc arī!’’     11. Šo visu situāciju pasliktina fakts, ka visā pasaulē jau ir sīvi sācies 2 pasaules karš, tādējādi diplomātisks, politisks atbalsts no Rietumeiropas netiks saņemts. Tās ir aizņemtas ar savām problēmām.    

# data[].attributes.headline
Krista Beāte Bērziņa             "Lai arī Nāciju Līga jeb Tautu Savienība bija pietiekami politiski spēcīga organizācija, kas rūpējās par mieru pasaulē, kādēļ tā nespēja ierobežot Hitlera, Musolīni un Staļina īstenoto politiku starpkaru (1920-1939) periodā?"      

# data[].attributes.subject
Krista Beāte Bērziņa             "Lai arī Nāciju Līga jeb Tautu Savienība bija pietiekami politiski spēcīga organizācija, kas rūpējās par mieru pasaulē, kādēļ tā nespēja ierobežot Hitlera, Musolīni un Staļina īstenoto politiku starpkaru (1920-1939) periodā?"      

# data[].attributes.body
Tautu Savienība, būdama viena no varenākajām savienībām pasaulē, nespēja iegrožot visas trīs valdīšanas versijas, jo to rīcības plāns šādās situācijās nedrīkstēja iekļaut militārā spēka izmantošanu. Tautu Savienība maksimums varēja likumīgi sodīt. Vācijas un Itālijas izstāšanās no Tautu Savienības, bet Krievijas izraidīšna, visām trīs valstīm deva iespēju izmantot fizisko spēku.

Abu ideoloģisko virzienu pārstāvji, Staļins un Hitlers, 1939. gada 23. augustā nolēma parakstīt nacistu - padomju paktu, kura svarīgākā daļa bija slepenā vienošanās starp PSRS un Vāciju par austrumeiropas sadalīšanu ietekmes zonās. Nedēļu vēlāk ar Vācijas uzbrumu Polijai sākās 2. Pasaules karš, un Rietumeiropas valstis bija palaidušas garām iespēju apturēt Vācijas agresiju.

Ādolfa Hitlera svarīgākais mērķis bija atjaunot un vēlāk paplašināt Vācijas valsts jeb Trešā reiha robežas. To varēja panākt, apvienojot Eiropaā dažādās zemās dzīvojošos vāciešus un iekarojot jaunas teritorijas austrumos. Tādēļ 1939. gada maijā Vācija ar Itāliju nolēma izveidot militāro savienību ‘’Tērauda pakts’’. Pēc gada arī Itālija iestājās karā.

# data[].attributes.body
Neskatoties uz nacistiskās Vācijas kapitulāciju, Japāna joprojām turpināja karadarbību Klusajā okeānā, apdraudot Amerikas armijas bāzes. Otrais pasaules karš beidzās ar grandiozu noslēgumu - pēc ASV kara pieteikuma Japānai uz Nagasaki un Hirosimu tika raidīti kodolieroču uzbrukumi. Šis ir viens no vislielākajiem zinātnes sasniegumiem cilvēces vēsturē, neskatoties uz milzīgo postu ko tas nes līdz ar sevi. Projekts "Manhetena" bija vairāku dekāžu ilgs zinātnieku darbs, kurš kulminēja 1945. gada 16. jūlijā, kad viena no trijām izveidotajām kodolraķetēm veiksmīgi izturēja izmēģinājumus. Ar jauno masu iznīcības ieroci ASV ieguva negaidīti lielu pārsvaru pār citām valstīm, tādējādi gūstot uzvaru un panākot Japānas kapitulāciju 1945. gada 2. septembrī.

# data[].attributes.attachment_link.title
❝Lai arī Nāciju Līga jeb Tautu savienība bija pietiekami politiski spēcīga organizācija, kas rūpējās par mieru pasaulē, kādēļ tā nespēja ierobežot Hitlera, Musolīnī, Staļina īstenoto politiku sta

# data[].attributes.body
Staļingrada kauja (1942.gada 23. augusts - 1943.gada 2. februārim) Lūzuma punkts karadarbībā Austrumu frontē, Sarkanā armija aptur Vācijas armijas ofensīvu. Sākas vācu armijas padzīšana no PSRS teritorijas.

Viens no nozīmīgākajiem Otrā pasaules kara pagriezieniem Eiropā bija Staļingradas kauja. Staļingradas kauja bija lielākā Otrā pasaules kara militārajām kaujām Austurmu frontē, kurā cīnijās PSRS pret nacistisko Vāciju un tās sabiedrotajiem. 1942. gadā Hitlers sāka plānot jaunu uzbrukumu Austrumu frontē dienvidos, lai iegūtu Kaukāza naftas resursus. Ziemeļos bija plānots ieņemt Ļeņingradu. 1942. g. novembrī Sarkanā armija, realizējot ģenerāļa Georgija Žukova plānu, uzsāka pretuzbrukumu un ielenca vācu 6. armiju pie Staļingradas. Pēc smagām kaujām 1943. gada februārī 6. armijas atlikusī daļa ,salstošie un izbadējušie karavīri, kapitulēja. Ceturdaļmiljons novārgušu vācu karavīru tika ielenkti Staļina vārdā nosauktās pilsētas drupās un saņemti gūstā. Pēc šis kaujas situācija mainījās – nu apdraudēta bija nevis Padomju Savienība, bet gan Vācijas pastāvēšana. Tomēr Vācijas politiskā un militārā vadība nolēma mobilizēt visus resursus karam, pasludinot „totālā kara” lozungu. Vācieši šajā kaujā zaudēja vairāk kā 840 tūkstošus karavīru, bet padomju puses zaudējumi bija lielāki par 1,1 miljonu cilvēku. Pēc kaujas paisam skaidri bija redzams, ka Vācija vairs nekādi nespēs uzvarēt karā pret Padomju Savienību. Šī kauja tiek atzīmēta kā lielākā militāra katasrtofa Vācijas vesture.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Staļingradas kauja ( krievu: Сталинградская битва) bija lielākā no Otrā pasaules kara militārajām kaujām Austrumu frontē, kurā PSRS cīnījās pret nacistisko Vāciju un tās sabiedrotajiem par Staļingradas (mūsdienās Volgograda) pilsētu Krievijas dienvidrietumos. Tā norisinājās no 1942. gada 23. augusta līdz 1943. gada 2. februārim, un bija daļa no operācijas "Blau" - 1942. gada Vācijas vasaras stratēģiskās ofensīvas.

Abu pušu kopējiem zaudējumiem sasniedzot apmēram divus miljonus cilvēku, šī kauja kļuva par vienu no lielākajām un asiņainākajām Otrajā pasaules karā, kur gala rezultātā pēc vairāku mēnešu intensīvām cīņām Sarkanajai armijai izdevās ielenkt un pilnībā iznīcināt vācu 6. armiju, kā arī nodarīt ievērojamus zaudējumus rumāņu, itāļu un ungāru militārajām formācijām Donas un Volgas upes flangos, kas tādējādi beidzās ar Vācijas un pārējo Ass valstu spēku neizbēgamu atkāpšanos no Krievijas dienvidrietumu un Kaukāza reģiona.

Pēc nesekmīgās Staļingradas kaujas kļuva skaidri redzams, ka Vācija vairs nekādi nespēs uzvarēt karā pret Padomju Savienību. Šī iemesla dēļ Staļingradas kauja tiek uzskatīta arī par nozīmīgāko Otrā pasaules kara pagrieziena punktu Eiropā.

Operācijas "Barbarosa" rezultātā vāciešiem 1941. gada otrajā pusē bija izdevies iekarot samērā plašas teritorijas Padomju Savienības rietumu daļā - Baltijas valstis, Baltkrieviju, kā arī praktiski visu Ukrainas teritoriju līdz Donbasa reģionam. Turpretim decembrī kaujā par Maskavu vācu karaspēks tika neatgriezeniski sakauts un bija spiests atkāpties par 160 kilometriem, kas līdz ar to ļāva Sarkanajai armijai pārņemt stratēģisko iniciatīvu karā uz turpmākajiem pieciem mēnešiem. Lai gan 1942. gada pirmajā pusē vācu armijām izdevās nostiprināt frontes līniju uz austrumiem no Smoļenskas, kļuva skaidri redzams, ka Vācijai gluži vienkārši vairs nepietika karaspēka un resursu, lai virzītos uz priekšu visā Austrumu frontē.

Par spīti tam Hitlers jūtas pārliecināts, "ja vācu armija izturēs ziemu, tad būs novērsts vēsturiskais lāsts, kas gulst pār tiem, kuri uzbrūk Krievijai". Šī iemesla dēļ Hitlers uzskatīja, ka pēc ziemas kaujām arī pati Sarkanā armija bija izsmēlusi savus pēdējos spēkus, kas tādējādi lika noprast, ka vēl viens tikpat spēcīgs vācu uzbrukums 1942. gadā noteikti arī pieliks punktu visai karadarbībai Austrumos.

Taču pirmajos sešos karadarbības mēnešos Vācija karā pret PSRS bija paspējusi zaudēt jau vairāk kā 1 miljonu karavīru, kas nozīmēja to, ka 1942. gada pavasarī no kopējām Ass valstu 162 divīzijām, kas tobrīd atradās Austrumu frontē, tikai 58 no tām bija iespējams sagatavot kaut cik optimālām uzbrukuma pozīcijām. Respektīvi, tas parādīja to, ka 1942. gadā Vācijas militārie resursi vairs neatļāva tās karaspēkam uzbrukt visā frontes garumā, kurā piedalītos visas trīs vācu armiju grupas. Līdz ar to Hitleram un Vērmahta vadībai bija jāizlemj, kurai no vācu karaspēka grupām - armiju grupai "Ziemeļi", armiju grupai "Centrs" vai armiju grupai "Dienvidi" - dot priekšrocību gaidāmajā vasaras stratēģiskajā ofensīvā.

Attiecīgi 1942. gada pirmajā pusē Hitlers apspriedē ar saviem ģenerāļiem norādīja, ka, "ja mēs neieņemsim Maikopu un Grozniju, tad es būšu spiests beigt karu", kas atgādināja par to, ka arī Vācijas naftas resursi bija praktiski kā izsmelti. Līdz ar to, lai Vācijai būtu izredzes turpināt karu, tai kā minimums bija jāieņem Kaukāza naftas atradnes Maikopā un Groznijā, kas kopā ar Baku naftas atradnēm Azerbaidžānas teritorijā tajā laikā ražoja aptuveni 90% no visas PSRS naftas. Šī iemesla dēļ vācu uzbrukums PSRS dienvidu sektorā bija visoptimālākais, ja Hitlers savā rīcībā vēlējās iegūt Kaukāza naftas atradnes un turpināt karu Austrumu frontē.

Visbeidzot 1942. gada 5. aprīlī Hitlera štābs izdeva rīkojumu sākt gatavoties militārajai kampaņai, lai gūtu galīgo uzvaru Austrumos, kurā vācu vasaras stratēģiskā ofensīva - nosaukta par operāciju "Blau" - galvenokārt tika vērsta PSRS dienvidrietumos. Attiecīgi stratēģiskā ofensīva tika uzticēta armiju grupai "Dienvidi", kuras mērķos ietilpa divdaļīgs uzbrukums - ieņemt Krievijas dienvidu daļu līdz Staļingradai un nodrošināt pozīcijas gar Volgas upi, lai tādējādi otra karaspēka daļa varētu iebrukt Kaukāza reģionā un ieņemt tās bagātīgos naftas laukus, kur uzbrukums Volgas virzienā lielākoties tiktu uzticēts vācu 6. armijai, iekams par Kaukāza iekarošanu galvenokārt būtu atbildīga vācu 17. armija.

Lai gan sākotnējā plānojumā Staļingradai kā militāri rūpnieciskam centram netika atvēlēta īpaši liela nozīme, operācijas gaitā Hitlers vairs neaprobežojās ar sākotnējo ideju - tikt līdz Volgai un iznīcināt ieroču rūpnīcas, bet gan pavēlēja vācu spēkiem pilnībā ieņemt pilsētu, kas nesa Staļina vārdu.

Pirms gaidāmās vācu vasaras stratēģiskās ofensīvas PSRS dienvidrietumos armiju grupai "Dienvidi" 1942. gada pavasarī bija jāiztur maršala Semjona Timošenko raidītais padomju pretuzbrukums, kas tika vērsts Harkovas virzienā. Lai gan cīņas Harkovas, Volčanskas un Izjumas apkārtnē bija sīvas, tieši šeit maija izskaņā vācu 6. armijai, sadarbojoties ar ģenerāļa Evalda fon Kleista 1. tanku armiju, izdevās ielenkt veselas divas padomju armijas un gūstā saņemt gandrīz 240 000 padomju karavīru, 2600 artilērijas iekārtu un 1200 tanku, kas tādējādi ļāva vāciešiem nostiprināt savas pozīcijas gar Doņecas upi un gatavoties lielajai vasaras ofensīvai Krievijas dienvidos.

Oficiāli vācu vasaras stratēģiskās ofensīvas - Operācijas "Blau" - pirmā fāze sākās 28. jūnijā, kad vācu 2. armija un 4. tanku armija no Kurskas apkārtnes devās triecienā austrumu virzienā uz Voroņežu. Tas tika darīts tāpēc, lai sākotnēji maldinātu padomju virspavēlniecību par to, kurā ģeogrāfiskajā reģionā patiesībā norisināsies vācu lielā vasaras ofensīva, jo uzbrukums Voroņežai, kas atradās aptuveni pa vidu starp Maskavu un Staļingradu, tikpat labi varēja arī nozīmēt uzbrukumu PSRS galvaspilsētai, kas tādējādi liktu noprast, ka vācu gaidāmais uzbrukums tiktu koncentrēts vairāk uz ziemeļiem, nevis uz dienvidiem, kā to bija paredzējis Hitlers. Tikai nedēļu pēc tam, kad vācu militārā ofensīva bija jau pilnā sparā norisinājusies, Staļins beidzot atzinās piekrist, ka plānotais uzbrukums galvenokārt tiks izvērsts PSRS dienvidrietumos, nevis Maskavas virzienā.

Tikmēr ģenerāļa Frīdriha Paulusa vadītā vācu 6. armija, kuras uzdevumos ietilpa sasniegt Staļingradu un nodrošināt vācu Kaukāza karaspēkam ziemeļaustrumu flangu gar Volgas upi, savas starta pozīcijas gar Doņecas austrumu krastu atstāja 30. jūnijā un kopā ar 2. ungāru armiju, kas attiecīgi atradās tās ziemeļu flangā, sāka pamazām kustēties Donas virzienā. Savukārt atlikušais armiju grupas "Dienvidi" karaspēks (vācu 17. armija un 1 tanku armija, kā arī 3. un 4. rumāņu armija), kas lielākoties bija izvietotas gar Miusas upi uz dienvidiem no Harkovas, savas starta pozīcijas Rostovas un Donas virzienā atstāja tikai 7. jūlijā - pēc tam, kad jau bija noslēgusies operācijas "Blau" pirmā fāze.

Jūlija sākumā Vērmahts piedzīvoja savus pirmos militāri stratēģiskos panākumus PSRS dienvidos, kad ģenerāļa Eriha fon Manšteina pārstāvētā vācu 11. armija, kas nepiedalījās vācu uzbrukumā Volgas un Kaukāza reģionam, bet bija izvietota Krimā, beidzot ieņēma Sevastopoli. Tāpat 6. jūlijā vācu 2. armija sekmīgi pabeidza Voroņežas ieņemšanu, kas tādējādi ļāva vācu 6. armijai kopā ar 4. tanku armiju pagriezties uz dienvidrietumiem un traukties Kalačas pilsētiņas virzienā, kas pati par sevi atradās Donas lielajā ielokā, kādus nepilnus 75 kilometrus uz rietumiem no Staļingradas.

Stepē starp Doņecu un Donu vācu karavīri virzījās uz priekšu pa teju vai bezgalīgiem saulespuķu un labības laukiem, kur ik pa laikam nācās sastapties ar salīdzinoši intensīvu Sarkanās armijas pretestību. Tomēr jaunais bruņojums un lielie panākumi kaujā pie Harkovas pavasarī bija nostiprinājusi vācu armijas garu, kur iepriekšējās ziemas neveiksmes bija praktiski kā aizmirstas. Šķērsojot Donas stepi, lielāko problēmu vācu karavīriem sagādāja dzeramā ūdens trūkums, jo, padomju armijām atkāpjoties, tika piegānītas akas un nopostīti kolhozi. Turklāt lielā vasaras tveice Donas stepē lika atsevišķiem vācu armijas komandieriem atzīmēt, ka "tur ir tikpat karsts kā Āfrikā", kas vēl jo vairāk apgrūtināja aprūpi pār slimajiem un ievainotajiem. Viens no 6. armijas korpusa komandieriem, ģenerālis Karls Štrekers, par teju vai bezgalīgo Donas stepi izteicās nedaudz alegoriskāk, nosaucot to par "okeānu, kas var noslīcināt ikvienu iebrucēju".

Par spīti tam vairums no civiliedzīvotājiem Donas stepē, kas bija izvēlējušies palikt uz vietas, pret esošajiem vāciešiem izturējās samērā draudzīgi. Donas kazaki regulāri bija gatavi atdot pārtiku, kā arī dalīties ar citām piedevām. Turklāt Donas kazaku baltās kleķa mājiņas ar salmu jumtiem, ķiršu dārziņi, vītoli un zirgi ganībās patīkami kontrastēja ar apkārtējo teritoriju. Šī iemesla dēļ vairāki vācu 6. armijas karavīri gluži vai iemīlējās šajā Donas kazaku zemes nostūrī, kur daži pat sapņoja pēc kara apmesties šeit uz dzīvi un ierīkot sev lauku saimniecību.

Lai gan vācu karaspēks lēnām tuvojās Donas upes ielokam, Hitleru kaitināja tās kavēšanās Donas stepē, kur fīrers nemitīgi alka iespējas kā paātrināt esošo ofensīvu Kaukāza naftas lauku virzienā. Šī iemesla dēļ Hitlers jūlijā izlēma atstādināt esošo armiju grupas "Dienvidi" virspavēlnieku, feldmaršalu Fedoru fon Boku, un pavēlēja sadalīt armiju grupu "Dienvidi" divās daļās - armiju grupā "A" (vācu 17. armija un 1. tanku armija) un armiju grupā "B" (vācu 2. armija, 6. armija, 4. tanku armija, kā arī vēl četras sabiedroto valstu armijas, kuras galvenokārt veidoja itāļu, rumāņu un ungāru vienības). Pēc karaspēka pārdalījuma armiju grupai "A" ar tās jauno virspavēlnieku, feldmaršalu Vilhelmu Listu, bija jāturpina virzība Kaukāza reģionā, iekams armiju grupai "B" ar tās jauno vadošo komandieri, feldmaršalu Maksimiliānu fon Veiksu, bija jānostiprina pozīcijas gar Donas un Volgas flangu. Vācu 6. armijai, kas šajā gadījumā bija armiju grupas "B" lielākā formācija, tagad bija pilnībā jāieņem Staļingrada un pēc tam jāsūta motorizētās vienības lejup pa Volgu uz Astrahaņu pie Kaspijas jūras.

24. jūlijā pēc divu dienu ilgām ielu cīņām vācu armiju grupa "A" beidzot ieņēma arī Rostovu un sāka šķērsot Donas lejteci Kaukāza virzienā. Turpretim armiju grupa "B" jūlija beigās sasniedza Donas ieloku, kur līdz pat augusta sākumam aizvadīja sīvas cīņas pret vairākām padomju armijām, kas centās nepieļaut vācu 6. armijas nokļūšanu Donas austrumu krastā. Tomēr sadarbība un koordinācija ar vācu tanku vienībām ļāva vāciešiem ielenkt veselas astoņas padomju divīzijas pie Kalačas pilsētiņas uz rietumiem no Donas, aiz kuras esošā stepe tālāk stiepās līdz pat pašai Staļingradai. Ne velti pēc sīvajām kaujām Donas ielokā vācu karavīri atzīmēja, ka "pēc Donas mēs iesim tālāk uz Volgu". Šī iemesla dēļ Staļins jau jūlija otrajā pusē bija izdevis rīkojumu nekavējoties gatavot Staļingradu aizsardzības kaujām pret uzbrūkošo vācu karaspēku.

Staļingrada bija rūpnieciska pilsēta, kas atradās Krievijas PFSR dienvidrietumos Lejasvolgas reģionā, kur Otrā pasaules kara laikā tā stiepās aptuveni 30 km garumā gar Volgas rietumu krastu, kalpojot gan par vienu no Padomju Savienības paraugpilsētam, gan arī par pilsētu, kas nesa toreizējā PSRS vadītāja Staļina vārdu.

Lai gan vēlāk vācu 6. armijas štābs propagandas nolūkos Staļingradu devēja par "Staļina pilsētu" vai "sarkanās revolūcijas šūpuli", pati pilsēta bija vairāk pazīstama ar saviem skaistajiem dārziem Volgas stāvajā rietumu krastā, kā arī augstajiem un baltajiem daudzdzīvokļu namiem, kas tai piešķīra salīdzinoši modernu un kubistisku izskatu. Šī iemesla dēļ liela daļa no vācu karavīriem, kas 1941. gada pavasarī pirms iebrukuma Padomju Savienībā bija piedalījušies Balkānu kampaņā, secināja, ka baltie nami augstajā rietumu krastā visvairāk vilka paralēles ar Atēnām, līdz ar to tas vēlāk pamudināja vienu otru karavīru dēvēt Staļingradu arī par " Akropoli".

Laikā, kad vācu karaspēks Austrumu frontē grasījās uzbrukt Staļingradai, pilsēta bija kļuvusi ne tikai par nozīmīgu rūpniecības, bet arī par būtisku militārā bruņojuma centru, kur pilsētas traktoru rūpnīcā ikdienu tika ražoti jauni padomju tanki, kā arī tā kalpoja par vietu, kur vienkāršie pilsētas strādnieki varēja apgūt militārās apmācības pamatus. Līdz ar to tas viss kalpoja par pamatu tam, lai vietējais apgabala komisariāts pārvērstu visu pilsētu vienā lielā cietoksnī.

Tiek lēsts, ka Otrā pasaules kara laikā Staļingradā dzīvoja aptuveni 600 000 iedzīvotāju, kas tādējādi vietējām varas iestādēm pilsētas aizsardzībai "darba kolonnās" ļāva mobilizēt kādus nepilnus 200 000 cilvēku jeb praktiski visus vīriešus un sievietes vecumā no 16 līdz 55 gadiem. Teju visi darbspējīgie vīrieši tika mobilizēti un nosūtīti uz fronti, kamēr nepilngadīgajiem jauniešiem un sievietēm (gluži tāpat kā pērnā gada kaujā par Maskavu) pilsētas apkārtnē lika rakt prettanku grāvjus. Visbeidzot paši mazākie skolēni ap pilsētas naftas tvertnēm uzbēra zemes vaļņus, kur skolotāju pavadībā viņi nesa zemi ar koka nestuvēm.

Tāpat svarīga loma tika pievērsta arī Staļingradas pretgaisa aizsardzībai, kur vairums bateriju apkalpju veidoja jaunas sievietes, galvenokārt komjaunietes. Baterijas tika izvietotas abos Volgas krastos, lai tādējādi pēc iespējas efektīvāk aizstāvētu pilsētas nozīmīgākos objektus, kā, piemēram, Beketovskas spēkstaciju uz dienvidiem no pilsētas un lielās rūpnīcas pilsētas ziemeļu daļā.

Gaisa uzbrukumi

1942. gada 23. augustā pēc Hitlera pavēles praktiski visa ģenerāļa Volframa fon Rihthofena 4. gaisa flote ar tās 1200 kaujas lidmašīnām tika novirzīta uz Staļingradas fronti, lai tādējādi dotu postošu triecienu Staļingradas aizstāvjiem un sagatavotu atbalstu gaidāmajām vācu sauszemes karaspēka uzbrukumam pilsētas sektoriem. Šī iemesla dēļ vēsturnieki norāda, ka Staļingradas iedzīvotājiem svētdiena, 23. augusts, kļuva par "dienu, kas netiks aizmirsta nekad".

Gaisa uzbrukums Staļingradai tika koncentrēts ar tādu spēku, kāds vēl nebija piedzīvots visā Austrumu frontē. Britu vēsturnieks Antonijs Bīvors ( Antony Beevor) atzīmē, ka vācu 4. gaisa flotes bumbvedēji tajā dienā devās kopumā 1600 uzlidojumos, nometot teju vai 1000 tonnas bumbu, kamēr pilsētas aizstāvjiem izdevās notriekt vien tikai trīs pretinieka lidmašīnas.

Rihthofena lidmašīnas uz maiņām sāka vienlaidus bombardēt ne tikai industriālos mērķus, bet praktiski visu pilsētas teritoriju. Vairāki daudzdzīvokļu nami tika vai nu pilnībā vai daļēji sagrauti, kur liela daļa arī aizdegās, atstājot aiz sevis daudzdzīvokļu namu čaulas un garus ķieģeļu skursteņus. Degbumbu krusas rezultātā simtiem ģimeņu tika dzīvas apraktas pilsētas drupās, kur no kopējiem 600 000 Staļingradas iedzīvotājiem, kādi 40 000 gāja bojā pirmajā bombardēšanas nedēļā.

Tāpat bumbas iznīcināja pilsētas telefonu centrāli, hidroelektrostaciju, kā arī vairākas Staļingradas centrālās slimnīcas ēkas. Sabombardētas tika arī lielās pilsētas naftas tvertnes Volgas krastā, kur pēc uzbrukuma uguns lode uzšāvās aptuveni 500 metru augstumā, un nākamajās dienās bija saredzama vairāk nekā 300 km attālumā.

Līdzīgus vācu uzlidojumus tā paša gada augustā bija saņēmusi arī Astrahaņa, kas no Staļingradas atradās vairākus simtus kilometru uz dienvidaustrumiem pie Volgas ietekas Kaspijas jūrā. Arī tur veselu nedēļu dega naftas pārstrādes rūpnīcas, no kurām vēlās biezi, melni dūmu mākoņi.

Ass valstu karaspēka ofensīva sākās 1942. gada vasaras otrajā pusē. Ar gaisa spēku palīdzību lielākā daļa pilsētas, kas bija viens no lielākajiem PSRS mašīnbūves centriem, tika pārvērsta drupās, tomēr ofensīva apstājās pilsētas iekšienē, kur notika kaujas pilsētvidē. Lai arī vācieši spēja iegūt savā kontrolē vairāk kā 90% pilsētas, tomēr viņiem neizdevās iegūt savās rokās nelielu daļu pilsētas, kas tieši piekļāvās Volgas upei, kā arī forsēt pašu upi. Uzbrukuma apstāšanos veicināja rudens un vēlākā ziemas iestāšanās, kas nesa sev līdzi lietu un sniegu, kā arī aukstu laiku. Vāciešu ofensīvas mērķis bija auglīgie Donas, Lejasvolgas un Kubaņas rajoni, kā arī Baku un Groznijas naftas ieguves vietas.

1942. gada novembrī Sarkanā armija uzsāka operāciju "Urāns", kuras laikā spēja iznīcināt Vērmahta 6. armijas flangos esošās vienības. Operācijas rezultātā 6. armija tika aplenkta Staļingradas iekšienē. Ziemas aukstums, nespēja apgādāt ielenktos vācu karavīrus, kā arī krievu nemitīgie uzbrukumi arvien novājināja vācu karavīrus un padarīja izlaušanos par neiespējamu. Atkāpšanos un mēģinājumus izlauzties no ielenktās pilsētas pilnībā noliedza Trešā reiha bruņoto spēku virspavēlnieks Ādolfs Hitlers, kurš uzskatīja, ka vācieši ar gribas spēku un upurēšanos spēs noturēties pilsētā, līdz citas vienības tās no ārpuses atbrīvos.

1942. gada decembrī visi mēģinājumi pāršķelt aplenkumu nedeva nekādu rezultātus. Arī mēģinājumi apgādāt ielenktos no gaisa izgāzās. 1943. gada februārī vāciešu pretošanās spēja Staļingradā bija tikpat kā izsmelta, kas noveda pie to iznīcināšanas un atlikušo karaspēka vienību kapitulācijas. Vācieši šajā kaujā zaudēja vairāk kā 840 tūkstošus karavīru, bet padomju puses zaudējumi bija lielāki par 1,1 miljonu cilvēku.

Pēc Staļingradas kaujas noslēguma aptuveni 99% no visas pilsētas bija pilnībā iznīcināta, kā rezultātā atsevišķi padomju virsnieki vācu karagūstekņiem aiz dusmām norādīja, ka " Berlīne izskatīsies tieši tāpat kā sagrautā Staļingrada".

Nekavējoties pēc vācu karaspēka padošanās Staļingradā padomju amatpersonas sagrautajās pilsētas ielās sāka rīkot vairākas sanāksmes, kurās tika slavināta uzvara pār sakautajiem " fašistu okupantiem". Padomju amatpersonas bija pārsteigtas atklājot, ka aptuveni vismaz 9796 civiliedzīvotāji, no kuriem 994 bija bērni, kaut kādā veidā bija pamanījušies izdzīvot pilsētas pazemē, kamēr augšpusē, pilsētas ielās, bija norisinājusies intensīva kauja. Šī iemesla dēļ liela daļa no izdzīvojušajiem bērniem tika nodarbināti pilsētā, lai palīdzētu savākt gruvešus, kamēr vēl aptuveni 3500 civiliedzīvotāji tika nodarbināti, lai palīdzētu Staļingradas teritorijā savākt bojāgājušo karavīru mirstīgās atliekas.

Tiem civiliedzīvotājiem, kam Staļingradas kaujas laikā bija izdevies evakuēties uz Volgas pretējo krastu, sākotnēji bija aizliegts atgriezties pilsētas teritorijā, jo padomju varas iestādes vēlējās maksimāli savu iespēju robežās atbrīvot pilsētu no gruvešos apraktajām mīnām un cita veida sprāgstvielām. Tomēr par spīti aizliegumam ar laiku daļai no civiliedzīvotājiem pār aizsalušo Volgas upi izdevās nokļūt Staļingradas krastā, lai tādējādi uzmeklētu dzīvi palikušos radiniekus. Diemžēl lielākajai daļai Staļingradas iedzīvotāju nācās sagaidīt kara beigas, līdz viņi uzzināja, vai viņu tuvinieki un ģimenes locekļi bija palikuši dzīvi.

Būtībā Staļingradas kauja pēc sevis bija atstājusi tik lielu un neaprakstāmu postu un bojāgājušo skaitu, ka pat vēlākais Francijas prezidents Šarls de Golls, kurš 1944. gada decembrī ceļā uz Maskavu izvēlējās piestāt pilsētā, bija pilnībā pārsteigts, uzzinot, ka vēl joprojām divus gadus pēc kaujas beigām pilsētas sagrautajās drupās regulāri tika uzietas arvien jaunu civiliedzīvotāju un karavīru mirstīgās atliekas, kas faktiski turpinājās arī vairākas desmitgades pēc Otrā pasaules kara beigām.

Kopumā operācijas "Urāns" rezultātā Sarkanās armijas vienībām Krievijas dienvidrietumos ap Staļingradas pilsētu, kā arī Donas un Volgas upes teritoriju izdevās saņemt gūstā aptuveni 235 000 Ass valstu karavīru (to skaitā karavīrus no vācu 4. tanku armijas, rumāņu un citu sabiedroto valstu militārajām formācijām). Kā vēlāk norādīja viens no vācu armijas ģenerāļiem, Zigfrīds Vestfāls ( Siegfried Westphal), tad "nekad vēl iepriekš Vācijas vēsturē tik liels karavīru skaits nebija piedzīvojis tik drausmīgu iznākumu".

Staļingradas kaujas izskaņā pilsētas apkārtnē padevās un gūstā nonāca aptuveni 91 000 vācu karavīru, no kuriem lielākā daļa bija izdzīvojušie 6. armijas karavīri, to skaitā 22 ģenerāļi, kas Staļina acīs tika uzlūkota kā vērienīga trofeja. Aptuveni puse no gūstā saņemtajiem karavīriem nomira jau līdz 1943. gada pavasarim. Liela daļa no nāves cēloņiem bija kaujās gūtie ievainojumi, bads, apsaldējumi un gangrēna. Liela daļa gūstā saņemto Ass valstu karavīru vēlāk tika nosūtīti uz karagūstekņu vai piespiedu darba nometnēm Krievijas iekšienē un Centrālāzijā, kamēr atlikušie vācu karavīri tika nometināti Staļingradas pilsētas apkārtnē, lai tādējādi kalpotu par darbaspēku sagrautās pilsētas atjaunošanā. Toreizējais padomju ārlietu ministrs Vjačeslavs Molotovs uzsvēra, ka neviens vācu karavīrs neatgriezīsies mājās, iekams Staļingrada netiks atjaunota. Turklāt liela daļa no vācu karagūstekņiem kopā ar citiem gulaga ieslodzītajiem vēlāk tika nodarbināti arī citos Staļina laika būvprojektos, kā, piemēram, Volgas un Donas kanālā izveidošanā.

Tikai nelielai daļai, kādiem nepilniem 6000 karavīru, izdevās pārciest gūstu PSRS teritorijā un pēc kara atgriezties Rietumvācijā.

Liela daļa vēsturnieku uzsver, ka Staļingradas kauja tiek uzskatīta par nozīmīgāko Otrā pasaules kara pagrieziena punktu Eiropā, jo pēc tās kļuva skaidri redzams, ka Vācija vairs nekādi nespēs uzvarēt karā pret Padomju Savienību. Līdz ar to historiogrāfijā Staļingradas kauja tiek atzīmēta kā lielākā militārā katastrofa Vācijas vēsturē.

Staļingradas kaujas rezultātā visā Vācijas teritorijā tika pasludinātas trīs dienas ilgas valsts nacionālās sēras, pēc kurām nacistu propaganda Staļingradā kritušo vācu armijas varonību centās padarīt par mītu, kam pēc toreizējā propagandas ministra Jozefa Gebelsa vārdiem bija "jākļūst par vienu no vācu vēstures dārgumiem, kas saviļņotu sirdis nākamajām paaudzēm vēl gadsimtiem ilgi". Tāpat vācu sabiedrībā pamazām sāka pieaugt bailes par tuvāko un tālāko nākotni, it sevišķi no Padomju Savienības apņēmības nežēlīgi atriebties. Šī iemesla dēļ 1943. gada 18. februārī Gebelss Berlīnes sporta pilī noorganizēja masu manifestāciju, kurā ar saukli " totāls karš" aicināja vācu tautu uz masu mobilizāciju un uz absolūtu apņemšanos sekot fīreram Ādolfam Hitleram pretī uzvarai par katru cenu. Pēc sakāves Staļingradā Hitlers bija gatavs likt lietā visus atlikušos Vācijas un tās iekaroto teritoriju resursus, lai tādējādi jau 1943. gadā izbeigtu karadarbību Austrumu frontē. Ne velti Hitlers uzsvēra, ka "karu mēs pabeigsim šogad, jo esmu parūpējies par to, lai notiktu vēl gigantiskāka visu vācu tautas spēku mobilizācija". Tāpat Vērmahta lielie cilvēkresursu zaudējumi Austrumu frontes pirmajos divos karadarbības gados beidzot piespieda arī vāciešus sākt veidot ārzemju karavīru brīvprātīgos leģionus, to skaitā arī latviešu leģionu, lai tādējādi atvieglotu vācu karavīru pozīcijas Padomju Savienības teritorijā.

PSRS un Sarkanās armijas uzvara Staļingradas kaujā kļuva par būtiskāko pacēlumu komunistu izvērstajai propagandai visā pasaulē. Uzvara iedvesmoja vairākus komunistiski noskaņotus māksliniekus (skulptorus, gleznotājus, rakstniekus un dzejniekus) paust sajūsmu par to savos darbos, kā piemēram, čīliešu dzejnieks Pablo Neruda pat sagatavoja veselu poēmu par godu Staļingradai kā pilsētai, kas ar savu pretestību fašisma izplatībai esot devusi cerību visai pārejai pasaulei. Bez tam Staļingradas kaujas iznākums izraisīja milzīgu iespaidu uz dažādām pretošanās kustībām nacistu okupētajās teritorijās, kas tādējādi atstāja arī savu ietekmi uz pēckara politiku Eiropā.

Tikmēr pašā Padomju Savienībā morālais stāvoklis pēc Staļingradas kaujas bija krasi uzlabojies. Civilistu un karavīru morāli sāka stiprināt kaujas noslēgumā uzņemtās kinohronikas, kurās tika cildināta uzvara pār sakauto vācu armiju. Pēc drausmīgajām cīņām Staļingradas pilsētā liela daļa no iedzīvotājiem uzsvēra, ka "armija, kas uzvarējusi Staļingradā, vairs nebūs apturama". Šī iemesla dēļ divīzijas, kas bija cīnījušās Staļingradas kaujā, tika sadalītas pa dažādām armijām un frontēm, lai nostiprinātu morāli vēl vairāk.

Arī Sarkanās armijas ģenerāļi tika dāsni atalgoti - pēc sekmīgās Staļingradas kaujas parādījās jauni Lielā Tēvijas kara apbalvojumi, kurus bija iespējams nopelnīt par sasniegumiem kaujas laukā - Suvorova ordenis un Kutuzova ordenis - tie attiecīgi tika piešķirti visiem operācijas "Urāns" augstākajiem komandieriem. Tāpat PSRS Augstākā Padome drīz vien piešķīra pašam Staļinam Padomju Savienības maršala titulu, kam padomju propagandas nolūkos vajadzēja simbolizēt viņa "stratēģiskās un taktiskās spējas" vadošā virspavēlnieka amatā, kur pēkšņi 1941. gada Sarkanās armijas militārās katastrofas vācu iebrukuma laikā tika atspoguļotas kā "Staļina izstrādāts viltīgs plāns".

1943. gada novembrī Teherānas konferencē, kas bija pirmā lielā sanāksme starp Sabiedroto valstu līderiem Otrajā pasaules karā, toreizējais Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils pasniedza PSRS vadītājam Josifam Staļinam īpašu dāvanu - Staļingradas zobenu - kas no karaļa Džordža VI un britu nācijas bija domāta kā simboliska un vēsturiska pateicība Staļingradas iedzīvotājiem par viņu dzelžaino izturību un pretestību karā pret Hitleru. Bez tam vairāki vēsturnieki norāda, ka ievērojamie zaudējumi, kurus Sarkanā armija piedzīvoja Staļingradas kaujā pret uzbrūkošo vācu armiju, esot devusi Staļinam morālas tiesības Teherānas konferences laikā uzspiest savus nosacījumus Sabiedroto valstu koalīcijas pusei, jo amerikāņu un britu zaudējumi līdz tam brīdim bija nesalīdzināmi mazāki, kas tādējādi pamazām ļāva Padomju Savienībai nobriest par to superlielvalsti, kāda tā bija Aukstā kara laikā.

1. Pēc vācu 6. armijas ielenkuma Staļingradā starp armiju grupu "B" un Kaukāzā esošo armiju grupu "A" tika izveidota atsevišķa militāra formācija - armiju grupa "Dona" - kuras uzdevums bija noturēt fronte līniju starp abām vācu armiju grupām. Tā galvenokārt pastāvēja no 1942. gada novembra līdz 1943 gada februārim un tajā ietilpa elementi no Staļingradā aplenktās vācu 6. armijas, 4. tanku armijas un rumāņu 3. armijas.

2. Pēc sekmīgās operācijas "Urāns" Sarkanās armijas vienības tika izkaisītas pa citiem frontes sektoriem, kā arī esošie fronšu sektori tika papildināti ar papildus izveidotām armijām, līdz ar to sarakstā ir ietvertas tās vienības, kas attiecīgajās frontēs atradās līdz 1942. gada 19. novembrim.

3. Kaujas laikā padomju frontēm pastāvīgi mainījās nosaukumi. Kauja sākās ar Dienvidrietumu fronti, kura vēlāk tika pārdēvēta par Staļingradas fronti, no kuras visbeidzot pēcāk tika atdalīta un izveidota Donas fronte.

4. Dienvidrietumu fronte tika atjaunota un papildināta 1942. gada 22. oktobrī, ko lielā mērā veidoja rezervju armijas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Staļingradas kauja ( krievu: Сталинградская битва) bija lielākā no Otrā pasaules kara militārajām kaujām Austrumu frontē, kurā PSRS cīnījās pret nacistisko Vāciju un tās sabiedrotajiem par Staļingradas (mūsdienās Volgograda) pilsētu Krievijas dienvidrietumos. Tā norisinājās no 1942. gada 23. augusta līdz 1943. gada 2. februārim, un bija daļa no operācijas "Blau" - 1942.

# data[].attributes.body
Viens no pagrieziena punktiem II PK pēckara periodā bija Vācijas okupācija. 1945.gada 5.jūlijā varu Vācijā pārņēma Sabiedrotie - ASV, Lielbritānija, Padomju Savienība un Francija. Valsts teritorija tika sadalīta četrās daļās. Sabiedroto starpā reāla sadarbība nenotika. Staļins gribēja, lai Vācija būtu ekonomiski un sociāli nestabila, jo tad pieaugtu komunistu ietekme, bet Rietumu valstis vēlējās atrisināt visas ekonomiskās problēmas.
1946.gadā okupētās teritorijas sašķēlās divās zonās: Rietumvalstu un PSRS. Starp okupācijas zonām izveidojās tā saucamais "Dzelzs priekškars", kas sadalīja Eiropu divās daļās.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Aukstā kara" sākums - teorija. Vēsture, 12. klase.

# data[].attributes.body
Svarīgs pagrieziena punkts 2. Pasaules kara beigu posmā bija Vācijas kapitulācija. 2. Pasaules kara 3. Posmā no kara izstājās  3 Vācijas sabiedrotās  valstis – Rumānija, Bulgārija, Somija un vēlāk arī Ungārija. Tā rezultātā tas izraisīja Vācijā krīzi, jo tā bija palikusi viena pret antihitleriskajām valstīm.  1945. gadā sākās sabiedroto kopējs uzbrukums Vācijai. No rietumiem - Sabiedroto spēki, bet no austrumiem – Sarkanā armija. Vācijas pilsētas bija sagrautas un Sabiedroto īstenotais totālais karš bija jauns veids, kā iznīcināt cilvēkus un viņu iekārtotās dzīvesvietas. Ādolfs Hitlers nespēja laicīgi noreaģēt uz notiekošo situāciju un noorganizēt pretuzbrukumu. Hitlers pilnīgi zaudēja kontroli pār situāciju.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kara beigu posms - teorija. Vēsture, 12. klase.

# data[].attributes.body
Viens no pagrieziena punktiem Otrā pasaules kara laikā bija operācija "Barbaros" jeb Vācijas uzbrukums PSRS. Tas bija nacistiskās Vācijas stratēģiskais uzbrukuma plāns Padomju Savienībai Otrā pasaules kara laikā. Operācija "Barbaros" ir visapjomīgākā militārā invāzija cilvēces vēsturē, jo kopumā Vācija un tās sabiedrotās (Somijas, Ungārijas, Rumānijas) armija, kopumā 5,4 miljoni vīru uzbruka PSRS. Šis bija sākumposms vērienīgākajam militārajam konfliktam cilvēces vēsturē- PSRS un Vācijas karam saukts arī par Lielo Tēvijas karu. Būtisks aspekts ir arī Vācijas un PSRS iepriekš noslēgtais Molotova-Ribentropa pakts(1939.gada 23.augustā Maskavā), kurš bija kā neuzbrukšanas līgums. Šī iemesla dēļ sākumā abu valstu attiecības bija samērā draudzīgas, jo tās bija izdevīgi gan vienai pusei, gan otrai. Taču abu valstu attiecības iekustināja 1940. gada izvirzītais padomju ultimāts Rumānijai, kurā Staļins tai pieprasīja atdot Beserābiju un Ziemeļbukovinu, nebija daļa no slepenās vienošanās, tādēļ jau tad Hitlers sāka apšaubīt patiesās PSRS intereses Eiropā. Hitlera mērķis uzsākot karu Padomju Savienībai bija iznīcināt boļševismu un komunistisko ideoloģiju!

# data[].attributes.body
Japānas  pilsētu Hirosimas un Nagasaki  bombardēšana notika 1945. gada 6. un 9. augustā , Abu pilsētu bombardēšana ir vienīgā reize pasaules vēsturē ,kad tika izmantoti kodolieroči . Neskatoties uz to , ka Eiropā karš ir beidzies klusā okeānā viņš vēl tirpinās . ASV  nomet pirmo atombumbu “Mazais zēns" , PSRS pieteica karu Japānāi un sāk karadarbību , 9 augustā uz Hirosimu tiek nomesta bumba “Resnais vīrs". Pēc bombardēsānas Japāna kapitulēja un parakstīja kapitulācijas aktu ar ko pabeidza 2 . Pasaules karu .

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Japānas pilsētu Hirosimas un Nagasaki bombardēšana notika 1945. gada 6. un 9. augustā Otrā pasaules kara beigu posmā. Abu pilsētu bombardēšana ir pašlaik vienīgais gadījums, kad karā tikuši izmantoti kodolieroči.

Pēc uzlidojumiem Japānai, kuru rezultātā valstī tika iznīcinātas vairākas pilsētas, Sabiedrotie plānoja Japānā invāziju. Karš Eiropā beidzās ar nacistiskās Vācijas parakstīto kapitulācijas aktu 1945. gada 8. maijā, taču Klusā okeāna karš vēl turpinājās.

1945. gada 6. augustā virs Hirosimas tika nomesta un uzspridzināta atombumba " Mazais zēns". Pēc divām dienām PSRS pieteica karu Japānai un jau nākamajā dienā uzsāka karadarbību. Tajā pašā dienā, 9. augustā, virs Nagasaki tika nomesta un uzspridzināta atombumba " Resnais vīrs". Tuvāko divu - četru mēnešu laikā pēc bombardēšanas Hirosimā gāja bojā 90 000-166 000 cilvēku, savukārt pēc Nagasaki bombardēšanas - 60 000-80 000 cilvēku. Aptuveni puse no katrā pilsētā bojā gājušiem mira bombardēšanas dienā.

10. augustā Japāna oficiāli paziņoja par gatavību apstiprināt "Potsdamas deklarācijas" nosacījumus un kapitulēt. 15. augustā, sešas dienas pēc Nagasaki bombardēšanas, Japāna paziņoja par padošanos Sabiedrotajiem. 2. septembrī tā parakstīja kapitulācijas aktu uz ASV kuģa Missouri, tādējādi beidzot Otro pasaules karu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Japānas pilsētu Hirosimas un Nagasaki bombardēšana notika 1945. gada 6. un 9. augustā Otrā pasaules kara beigu posmā. Abu pilsētu bombardēšana ir pašlaik vienīgais gadījums, kad karā tikuši izmantoti kodolieroči. Pēc uzlidojumiem Japānai, kuru rezultātā valstī tika iznīcinātas vairākas pilsētas, Sabiedrotie plānoja Japānā invāziju. Karš Eiropā beidzās ar nacistiskās Vācijas parakstīto kapitulācijas aktu 1945.

# data[].attributes.body
Viens no pagrieziena punktiem kāpēc vispār tika izraisīts Otrais Pasaules karš ir Vācijas nepatika pret Pirmā pasaules kara uzliktajām nodevām. Vācijai bija jāmaksā reparācijas uzvarētājvalstīm, kas varēja izraisīt nepatiku vāciešu tautai. Tā rodoties agresijai pret citām valstīm. Vācija nevēlējās maksāt tādas nodevas un lai tas nebūtu jādara tai jāpārvalda citas valstis un jākļūst par dominējošo valsti. Tas varēja izraisīt iebrukšanu Polijā, lai vēlāk varētu iegūt citas lielvalstis. Ar iebrukšanu Polijā aizsākās Otrais Pasaules karš.

# data[].attributes.body
Operācija “Barbarosa”, 1941. gada jūnijs - jūlijs.

Negaidītais uzbrukums PSRS bija visgraujošākā Hitlera uzvara visā kara vēsturē. Kaujas izvērtās milzīgā teritorijā. Tika sasniegts Vērmahta (nacistiskās Vācijas bruņotie spēki)  pirmais mērķis, strauja Sarkanās armijas iznīcināšana Krievijas rietumdaļā. Sarkanā armija cieta smagus zaudējumus, vāciešu vērienīgais uzbrukums lika Sarkanajai armijai atkāpties gandrīz 1000 kilometrus, līdz Ļeņingradas un Maskavas nomalēm.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vācu - padomju karš - teorija. Vēsture, 12. klase.

# data[].attributes.body
Viens no pagrieziena punktiem Otrā pasaules karā bija Beniluksa valstu un Ziemeļfrancijas iekarošana vai, kā to bieži dēvē, – operācija “Sirpja grieziens” no vācu militārās puses, vācu generāļa Ēriha Manšteina pavadībā. Tas mērķis bija - caur Luksembrugas un Beļgijas teritoriju uzbrukt uz Franciju 1940. gadā. Vācu karaspēks izvērsa uzbrukumu Sedānas virzienā un vēlāk jau devas uz Lamašu, kur 1940. gadā 20. maijā Francijas bruņotos spēkus sašķēla divas daļās. Šī operācija ilga 4 nedēļas, un parādīja to, kāda tomēr Vācija var būt “meistarīgi veikla”. Tādējādi, veiksmīgi šo operāciju veicot, Vācija ieguva kontroli pār Rietumeiropu, kuras dēļ, pēc  daudzu cilvēku domam,  no 1940. – 1945. gadam notika “tās uzvaras sekas”(pārējie notikumi).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sakarā ar Padomju Savienības un Somijas konfliktu karojošo valstu uzmanība tika pievērsta Ziemeļeiropai. Lielbritānija izstrādāja plānu par militāras palīdzības sniegšanu Somijai un desanta izcelšanu Norvēģijā. Hitlers baidījās, ka briti un franči nostiprināsies Skandināvijā un apdraudēs Vāciju no ziemeļiem. Vācijai ļoti nepieciešams bija Zviedrijas Kirunas atradņu dzelzsrūda, kas lielākoties tika eksportēta caur Narvīkas ostu Norvēģijā. Ja Vācija to nesaņemtu, apstātos militārā rūpniecība.
Vācija okupē Dāniju un Norvēģiju
Saskaņā ar militārās kampaņas plānu „Vēzeres mācības" (Vēzere - upe Vācijā) Vācijas karaspēks 1940. g. 9. aprīlī pēkšņi iebruka neitrālajā Dānijā un Norvēģijā.

Dānija neizrādīja pretestību, bet cīņas Norvēģijā ieilga līdz 10. jūnijam. Norvēģiem palīdzību sniedza Lielbritānija un Francija, izsēdinot vairākus desantus (karaspēks, kas speciāli sagatavots izcelšanai pretinieka teritorijā), kopā ap 20 000 karavīru. Taču apturēt vācu uzbrukumu neizdevās. Norvēģijas kampaņā ļoti saskaņoti darbojās visi trīs vācu bruņoto spēku veidi: sauszemes karaspēks, aviācija un flote, kas gan cieta jūtamus zaudējumus. Vācu okupantiem palīdzēja arī norvēģu fašisti. Viņu līderis Vīdkuns Kvislings 1942.g. kļuva par marionešu valdības premjerministru.
Vācija okupē Beniluksa valstis un Franciju
Benilukss ir ekonomiska savienība, kas apvieno trīs kaimiņu monarhijas: Beļģiju, Nīderlandi un Luksemburgu.

1940. gada maijā Vācija uzsāka jaunu militāro kampaņu pret Franciju, Nīderlandi, Beļģiju un Luksemburgu. Slikto laika apstākļu dēļ uzbrukuma termiņš tika mainīts 29 reizes. Par katru no jauna noteikto datumu precīzu informāciju saņēma Nīderlandes diplomāti. Taču viņi tai neticēja un nepievērsa nepieciešamo uzmanību, uzskatīdami par nacistu maldināšanas manevru, kas būtu pretrunā ar Nīderlandes kā neitrālas valsts statusu.

1940. g. 15. maijā kapitulēja Nīderlande.

1939. g. rudenī Vācija iesāka gatavoties uzbrukumam Francijai. Vācu ģenerālis Ērihs Manšteins ierosināja dot galveno triecienu caur Luksemburgas teritoriju un Beļģijas dienvidu rajoniem pāri Ardenu kalniem, kuri tika uzskatīti par nepārvaramu šķērsli vācu tankiem un motorizētajām vienībām. Vācu karaspēkam bija jāuzbrūk Sedānas virzienā, pēc tam jādodas uz Lamanša krastiem, sašķeļot Francijas bruņotos spēkus 2 daļās un ielencot to galveno grupējumu, kas atradās pie Beļģijas robežas.

Vācijas uzbrukuma galvenais trieciens bija sekmīgs. Tiem izdevās realizēt operāciju „Sirpja grieziens".

Jau 20. maijā vācu vienības sasniedza Lamanšu Sommas upes grīvas rajonā. Franču armija tika sašķelta 2 daļās. Pie Denkerkas tika aplenkts gandrīz 340 000 liels britu - franču un beļģu karaspēka grupējums, kuru glābt, likās, varēja vienīgi brīnums. Nedēļas laikā briti realizēja operāciju „Dinamo" un vāciešu degungalā evakuēja šo grupējumu uz Lielbritāniju.

Šķita skaidrs, ka britiem par izglābšanos jāpateicas Hitlera 24. maija „Stop pavēlei", kas uz 2 dienām apturēja vācu tanku uzbrukumus 20 km attālumā no Denkerkas. Tika izvirzīti vairāki varianti, kāpēc tika dota šāda pavēle. Populāra bija versija, kas saistīja šo pavēli ar Ā. Hitlera diletantismu, kā rezultātā tika pazaudēta izcila uzvara. Citi uzskata, ka ar šo pavēli Ā. Hitlers gandrīz apzināti esot izglābis britu ekspedīcijas korpusu, lai vēlāk varētu vest miera sarunas ar Lielbritāniju un panāktu politisku izlīgumu. Šī leģenda pazīstama ar zīmīgu nosaukumu -„zelta tilts pār Lamanšu".

Mūsdienās valda uzskats, ka „Denkerkas mīkla" bija Vācijas politiskās un militārās vadības pārrēķināšanās rezultāts. Vācu tanku vienības, ja tās gribēja saglabāt turpmākajām militārajām operācijām, vajadzēja apturēt, jo tās bija pārāk tālu atrāvušās no apgādes daļām un cietušas lielus zaudējumus. Ielenktā Sabiedroto grupējuma sagrāve bija jāveic kājniekiem un aviācijai. Aviācija nespēja izpildīt izvirzīto uzdevumu, jo traucēja britu pārsvars gaisā virs Denkerkas un sliktie laika apstākļi.

1940. g. 28. maijā kapitulācijas aktu parakstīja Beļģijas karalis Leopolds III.

1940. g. 5. jūnijā sākās Rietumu kampaņas otrā fāze „Sarkanais plāns", kad Francijai karu pieteica arī Itālija. 14. jūnijā vācu karaspēks, nesastapis nekādu pretošanos, iegāja Parīzē, kas bija pasludināta par „atklātu pilsētu". Franču valdošajās aprindās nostiprinājās ideja par nepieciešamību kapitulēt. 16. jūnijā izveidotā maršala Anrī Petēna valdība pieprasīja pamieru.

Lai īpaši izceltu Vācijas triumfu, tas tika parakstīts 1940. gada 22. jūnijā Kompjeņas mežā franču maršala Ferdinanda Foša vecajā štāba vagoniņā, kur 1918. gada 11. novembrī tika noslēgts Kompjeņas pamiers.

25. jūnijā Romā tika parakstīts arī Itālijas un Francijas pamiers. Karadarbība Francijā beidzās.

Saskaņā ar pamieru:

1. Vācija okupēja 2/3 Francijas teritorijas, ieskaitot Parīzi un Atlantijas okeāna piekrasti;

2. Elzasa un Lotringa tika pievienota Vācijai;

3. Francijas dienviddaļa un franču kolonijas netika okupētas un palika A. Petēna valdības pārvaldījumā; par tās rezidenci kļuva Višī pilsēta;

4. Franču armijas lielākā daļa tika atbruņota un izformēta; Valdības rīcībā tika atstāti 100 000 vīri;

5. Francijai bija jāmaksā 400 milj. franku dienā.

Francija karu zaudēja 6 nedēļās. Tik ātrai sakāvei bija vairāki cēloņi:

1. vācu „zibenskara" stratēģijas pārākums pār franču aizsardzības taktiku;

2. Vācijas prasme lietot modernus ieročus - aviāciju un tankus. Svarīga nozīme bija patstāvīgu tanku vienību veidošanai. Tas bija draudīgs un mobils triecienspēks, kurš viegli varēja pārvarēt pretinieka aizsardzību;

3. Sadarbība ar Padomju Savienību, kas ļāva Vācijai sakoncentrēt pret Franciju gandrīz visus savus bruņotos spēkus. Vācijas austrumos tika atstātas 13 divīzijas. Liela nozīme bija arī PSRS ekonomiskajām piegādēm Vācijai;

4. Francijas sabiedrības sašķeltība un tajā valdošais sakāvnieciskais noskaņojums.

Francijas militārā sakāve nozīmēja britu - franču koalīcijas iziršanu. Baidoties, ka pēc pamiera noslēgšanas franču karaflote nonāks Vācijas rokās, līdz ar to apdraudot Lielbritānijas kundzību uz jūras, V. Čērčila valdība nolēma to iznīcināt. 1940. g. jūlija sākumā britu flotes eskadra uzbruka franču karakuģiem, kas atradās Alžīrijas ostā. A. Petēna valdība pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Lielbritāniju.

1940. gada vasaras kampaņa pret Lielbritāniju ieguva nosaukumu kauja par Angliju. Vācija bija sasniegusi hegemoniju Eiropā, kaut arī ne pilnīgi stabilu. Baltijas valstu okupācija, kuru īstenoja Padomju Savienība pasliktināja tās stratēģisko stāvokli kontinenta austrumos, bet rietumos uzvara pār Franciju negarantēja Lielbritānijas piekāpšanos un gatavību uz izlīgumu.

Pretēji Ā. Hitlera cerībām Londona ignorēja visus Berlīnes mājienus par nepieciešamību panākt kompromisu. Britiem nebija pieņemami vāciešu izvirzītie noteikumi, kuri paredzēja atzīt Vācijas kundzību Eiropā un atdot vāciešiem bijušās kolonijas. Lielbritānija nevarēja nopietni uztvert arī miglainos Ā. Hitlera solījumus ievērto Britu impērijas intereses. Londonai bija nepieciešams atgūt reālas drošības garantijas, kas prasīja likvidēt varmācīgi iedibināto nacistu kundzību Eiropā un atjaunot pakļauto valstu neatkarību. V. Čērčila valdība bija apņēmības pilna bezkompromisa cīņai ar Vāciju.

1940. g. 16. jūlijā Ā. Hitlers pavēlēja uzsākt gatavošanos desanta izcelšanas operācijai Britu salās. Operācija ieguva nosaukumu „Jūras lauva". Kampaņā bija paredzēts iesaistīt 38 divīzijas. Pirmajās četrās dienās pāri Lamanšam vajadzēja pārvietot 9 divīzijas. Liela problēma vāciešiem bija atbilstošu kuģu trūkums. Lai varētu īstenot jūras desanta operāciju, vāciešiem bija svarīgi iegūt kontroli gaisā.

Jau augustā vācieši uzsāka totālu gaisa karu pret Lielbritāniju. 15. septembrī vairāk nekā 1000 vācu bumbvedēju deva triecienu Londonai. 15. novembrī tika pilnīgi iznīcināta Koventri pilsēta. Tomēr tā nespēja gaisa karā uzvarēt Lielbritāniju. Britiem bija izcilas lidmašīnas un lidotāji un modernas radara iekārtas. 1940. g. 12. oktobrī Hitlers nolēma pārcelt operāciju „Jūras lauva" uz 1941. g. maiju. Lēmums faktiski bija atteikšanās no iebrukuma Lielbritānijā.

1940. - 1941. g. norisinājās arī karadarbība Āfrikā un Balkānos.

Ziemeļāfrika kļuva par pirmo lielāko cīņas arēnu starp Lielbritāniju un „ass" valstīm (Vācija, Itālija, Japāna). Karadarbību izraisīja Itālija. Mērķis bija Suecas kanāls un Ēģipte. Kaut arī Itālija piedalījās karā Vācijas pusē, kopīga militāru kampaņu plānošana nenotika. Benito Musolīni centās īstenot neatkarīgu politiku un nostiprināties Austrumāfrikā un Ziemeļāfrikā.

1940. g. septembrī Itālijas armija no Lībijas iebruka Ēģiptē, kur briti to apturēja un sakāva, ieņemot Lībijas daļu. Vācieši bija spiesti sniegt palīdzību savai sabiedrotajai Itālijai.

1941. g. februārī uz Ziemeļāfriku tika nosūtīts ģenerāļa Ervīna Rommela (dēvēts par "tuksneša lapsu") vadītais korpuss. Briti tika aizdzīti atpakaļ līdz Ēģiptes robežai. Vācu un itāliešu karaspēks nonāca 100 km attālumā no Aleksandrijas.

Arī Balkānos Itālija nespēja gūt panākumus. Nesaskaņojot savus plānus ar Vāciju, 1940. g. 28. oktobrī B. Musolīni pavēlēja Itālijas armijai iebrukt Grieķijā, kura tika apvainota neitralitātes pārkāpšanā.

Grieķija pieteica Itālijai karu un aicināja palīgā Lielbritāniju, kura 1939. g. aprīlī bija garantējusi tās neatkarību. Cīņās ar grieķu armiju itālieši cieta vairākas smagas sakāves. Decembrī viņi bija spiesti atstāt Grieķiju.

Lielbritānija mēģināja izmantot izdevību, lai nostiprinātos Eiropas kontinentā un radītu jaunu fronti. 1940. g. nogalē tika izcelts gaida desants Krētas salā, bet nākamā gada martā britu karaspēka vienības ieradās kontinentālajā Grieķijā. Vācieši, kurai karošanai bija nepieciešama rumāņu nafta, baidījās, ka britu lidmašīnas no Grieķijas apdraudēs Rumānijas naftas rajonus. 1940. g. decembrī Hitlers izdeva pavēli, kas paredzēja uzbrukumus Grieķijai.

Pēc valsts apvērsuma Dienvidslāvijā (1941. g. marts), kas mainīja tās ārpolitisko orientāciju un bija vērsts pret vācu ietekmi un pievienošanos Triju lielvalstu paktam, arī šī valsts nokļuva Vācijas ienaidnieku sarakstā.
1941. g. aprīlī Vācijas, Itālijas un Ungārijas karaspēks iebruka Dienvidslāvijā un Grieķijā. Dažu nedēļu laikā abas valstis bija spiestas kapitulēt. Visi Balkāni nonāca Vācijas kontrolē. Draudi Vācijas pozīcijām no Eiropas dienvidiem pirms uzbrukuma Padomju Savienībai bija novērsti.

http://www.norvegiaiutazas.hu/upload/12344/1234442577_quisling.jpg
http://hosted.wargamer.com/Panzer/manstein02.jpg
http://www.almc.army.mil/alog/issues/SepOct03/ph880-6.jpg
J. Freibergs "Jaunāko laiku vēsture 20. gadsimts", Zvaigzne ABC, 2001., 190.lpp.
J. Freibergs "Jaunāko laiku vēsture 20. gadsimts", Zvaigzne ABC, 2001.
S. Goldmane, J. Klišāne; A. Kļaviņa u.c., "Vēsture pamatskolai. Jaunākie laiki", Zvaigzne ABC, 2001.
Autoru kolektīvs "Pasaules vēsture vidusskolai III", Zvaigzne ABC, 2002.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vācijas militārās kampaņas - teorija. Vēsture, 12. klase.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sakarā ar Padomju Savienības un Somijas konfliktu karojošo valstu uzmanība tika pievērsta Ziemeļeiropai. Lielbritānija izstrādāja plānu par militāras palīdzības sniegšanu Somijai un desanta izcelšanu Norvēģijā. Hitlers baidījās, ka briti un franči nostiprināsies Skandināvijā un apdraudēs Vāciju no ziemeļiem. Vācijai ļoti nepieciešams bija Zviedrijas Kirunas atradņu dzelzsrūda, kas lielākoties tika eksportēta caur Narvīkas ostu Norvēģijā.

# data[].attributes.body
Tautu Savienībai faktiski vara bija pār mazākām un bruņoti nestabilām valstīm, jo potenciāla kara gadījumā TS savus bruņotos spēkus iegūtu no lielajām dalībvalstīm un vienīgās iespējamās sankcijas pret likumu neievērotājiem bija izslēgšana no TS. Kad 1939. gadā PSRS izstājās no TS, tai vairāk nevarēja izvirzīt nekādus draudus par izslēgšanu un TS lielvalstis īsti nevēlējās sniegt savu atbalstu militārajā jautājumā. Tieši tāpēc otrā pasaules kara sākumā TS nevarēja neko iesākt pret PSRS, Itāliju un Vāciju, tā bija bezspēcīga.

# data[].attributes.body
Otrā pasaules kara būtisks pagrieziena punkts bija Kurskas kauja, kas norisinājās no 1943.gada jūlija līdz augustam. Tā bija lielākā tanku kauja pasaules vēsturē. Vācija bija uzstādījusi uzdevumu iznīcināt krievu spēkus un rezerves.  5.jūlijā tā uzsāka uzbrukumu, vissekmīgāk tas izdevās dienvidos. Rezultātā krievi no tā cieta lielus zaudējumus. Taču kaujas gaitai turpinoties vācu uzbrukums beidzās ziemeļos. Vāciešiem vairs nebija iespēja realizēt stratēģiska rakstura ofensīvas Austrumu frontē. Tie piedzīvoja lielus cilvēku un tehnikas zaudējumus. Šī kauja sekmējās ar pāreju padomju PSRS rokās.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ievērojama kauja Otrā pasaules kara Austrumu frontē

Kurskas kauja, pazīstama arī kā operācija "Citadele" ( vācu: Unternehmen Zitadelle), bija ievērojama Otrā pasaules kara kauja 1943. gada jūlijā un augustā starp Trešo Reihu un PSRS, kas norisinājās Austrumu frontē, netālu no Kurskas. Tās laikā no 1943. gada 5. līdz 12. jūlijam Vērmahts veica ofensīvu, kas pazīstama kā operācija "Citadele", savukārt no 1943. gada 12. jūlija līdz 23. augustam Sarkanā armija veica pretuzbrukumu - operācijas "Kutuzovs" un "Rumjancevs", gūstot uzvaru kaujā. Šī kauja bija pēdējā reize, kad Vērmahts veica stratēģisku ofensīvu pret Sarkano armiju. Turpmāk iniciatīva šajā frontē piederēja PSRS.

Historiogrāfijā Kurskas kauja ir vairāk pazīstama arī kā lielākā tanku kauja cilvēces vēsturē, kur abu karojošo pušu kopējais tanku apjoms bija mērāms ap 10 000 vienībām.

Kaujas priekšvakarā Labot

PSRS, realizējot operāciju "Urāns", 1942. gada novembrī bija ielenkusi vāciešu 6. armiju, ievadot Staļingradas kaujas epilogu. Izmantojot vāciešu novājināto stāvokli, decembrī tika uzsākta operācija "Mazais Saturns". Tās rezultātā vācieši Austrumu frontes dienviddaļā tika atsviesti no Kaukāza un daļēji no Austrumukrainas - 1943. gada 8. februārī krita Kurska, 14. februārī Rostova, ofensīva beidzās 18. februārī sarkanarmiešiem ienākot Harkivā. Tobrīd Sarkanā armija gatavoja ielenkt vācu spēkus pie Azova jūras, tomēr 1943. gada 19. februārī Vērmahts pārgāja pretuzbrukumā. Līdz 15. martam Harkivas kaujā vācu II SS tanku korpuss iznīcināja uzbrūkošo padomju 6. armiju, tādējādi vāciešiem izdevās atgūt kontroli pār Harkivu un Belgorodu. Līdz ar pavasara iestāšanos un laikapstākļu pasliktināšanos frontē no 1943. gada aprīļa līdz jūnijam iestājās operatīvā pauze, gatavojoties vasaras kampaņai.

Lai gan neveiksmīgā Staļingradas kauja bija pasliktinājusi Vācijas stratēģisko situāciju austrumos, 1943. gada aprīlī vērmahta rīcībā vēl joprojām bija teju 2 732 000 karavīru, 1336 tanki un 6360 lielgabali. Attiecīgi Padomju Savienības militārais potenciāls tobrīd visā Austrumu frontē bija tuvu 5 792 000 karavīriem, 6000 tankiem un 20 000 lielgabaliem.[4]

Iepriekš minēto kauju rezultātā ap Kursku bija izveidojies 200 km plats loks, kas ietiecās vācu kontrolētajā teritorijā līdz pat 150 km. Bija paredzams, ka PSRS izmantos šo vietu kā placdarmu jaunai ofensīvai. Lai arī pēc sakāves Staļingradas kaujā vāciešu spēki bija novājināti, Vērmahta rīcībā Austrumu frontē vēl bija pietiekošs spēku daudzums ofensīvas realizācijai. Vācu ģeneralitāte lielākoties uzskatīja, ka vispirms nepieciešams veikt spēku pārgrupēšanu, atjaunojot zaudēto vienību kaujaspējas. Savukārt Ādolfs Hitlers un viņam lojālā Vērmahta virspavēlniecība uzskatīja, ka ir nepieciešams apsteidzošs uzbrukums, ielencot spēkus Kurskas lokā, lai nepieļautu iniciatīvas pāriešanu padomju rokās. Tā rezultātā 1943. gada aprīlī tika izstrādāts plāns "Citadele", kura realizāciju Hitlers galīgi apstiprināja 1. jūlijā. Kā vācu uzbrukuma datums tika noteikts 1943. gada 5. jūlijs.

Jau 1943. gada marta beigās un aprīļa sākumā padomju vadība ieguva informāciju par to, ka vācieši pakāpeniski koncentrē spēkus pie Kurskas loka. Paralēli no ārvalstu izlūkdienestiem tika saņemta ziņas par plāna "Citadele" izstrādi. PSRS vadītājs Josifs Staļins tobrīd uzskatīja, ka Sarkanajai armijai jāizmanto vāciešu vājums, lai pārietu ofensīvā Austrumu frontē. Tomēr padomju pavēlniecība, apsverot spēku samērus un ņemot vērā iegūto izlūkinformāciju, piedāvāja sagatavot Kurskas loka potenciālos iebrukuma iecirkņus aizsardzības kaujām, lai varētu nokausētos un pēc tam ielenkt vācu triecienspēkus, kam sekotu padomju ofensīva. Konsultējoties ar atbildīgajiem virsniekiem Staļins piekrita piedāvātajai koncepcijai. Atbilstoši minētajam 1943. gada maijā tika apstiprināti plāni "Kutuzovs" un "Rumjancevs".

Kaujas darbība Labot

Vērmahts uzbrukumam koncentrēja trīs armijas, kurās kopumā bija 778 907 karavīri, no kuriem 438 271 bija paredzēts iesaistīt tiešā kaujas darbībā. Tanku vienības tika pastiprinātas ar vairākiem simtiem tanku, tajā skaitā modernajiem Panther un Tiger tankiem, kā arī smagajiem tanku iznīcinātājiem Elefant, kuriem šī kauja bija pirmās ugunskristības. Savukārt PSRS, piesaistot vairāk kā 300 000 civilo strādnieku, izbūvēja 8 nocietinātas aizsardzības līnijas un joslas, kuru kopējais aizsardzības dziļums bija 250 - 300 km. Sarkanās armijas trijās frontēs bija 1 910 361 karavīru, no kuriem 1 426 352 bija jāpiedalās kaujās.

Pirmās kaujas, lai izietu uz noteiktajiem uzbrukuma sākumpunktiem, sākās 1943. gada 4. jūlija vakarā, kad vācu karaspēka kājnieki Kurskas loka dienvidu daļā (no Belgorodas virzienā uz Kursku) iebrukuma rezultātā ieņēma vairākus placdarmus gar pirmo padomju aizsardzības līniju. 5. jūlijā agrā rīta stundā sākās uzbrukums loka ziemeļu daļā (no Orlas virzienā uz Kursku), kur vāciešiem arī izdevās izpildīt noteikto uzdevumu. Pirmajā kaujas dienā - 5. jūlijā vāciešiem izdevās abos virzienos šķērsot pirmo padomju aizsardzības līniju un dažviet izveidot pārrāvumus otrajā līnijā. Vāciešu straujā virzīšanās lika padomju pavēlniecībai piesaistīt papildus spēkus no stratēģiskās rezerves, lai nostiprinātu otro aizsardzības līniju.

Vācu uzbrukums turpinājās līdz 1943. gada 12. jūlijam. Neskatoties uz manīgajām sekmēm, vāciešiem savus trieciena ķīļus Kurskas virzienā gan ziemeļos, gan arī dienvidos neizdevās izvirzīt tālāk par 10 - 15 km, kas atbilda tikai trešdaļai no ceļa. Vistālāk, ievirzoties padomju aizsardzības līnijās apmēram 35 km dziļumā, vāciešiem izdevās attīstīt uzbrukumu Prohorovkas virzienā. Šeit 1943. gada 12. jūlijā norisinājās Prohorovkas kauja, kurā piedalījās 290 vācu un 850 padomju tanki, kā arī ievērojams skaits bruņutehnikas vienību, kas to padarīja par vienu no lielākajām tanku kaujām pasaules vēsturē. Faktiski padomju puse, zaudējot vairāk kā 50% no kaujā iesaistītās bruņutehnikas, taktiskā līmenī bija zaudējusi, tomēr vācu uzbrukuma ķīļa apturēšana noveda pie operacionālas uzvaras, vāciešu uzbrukums tika apturēts.

1943. gada 9. jūlijā sabiedrotie izsēdās Sicīlijā. Tomēr Hitlers apspriedē 12. jūlijā piekrita uzbrukuma turpināšanai Kurskas loka dienvidu daļā, pārvirzot daļu tanku spēkus no ziemeļu daļas. Neskatoties uz minēto, 1943. gada 12. jūlijā Sarkanā armija uzsāka pretuzbrukumu, ziemeļos - operācija "Kutuzovs", dienvidos - "Rumjancevs". Kurskas loka dienvidu daļā 3. augustā sarkanarmieši atsvieda vāciešus uz to sākotnējām pozīcijām, paralēli jūlija vidū sākās uzbrukums pret vāciešiem ziemeļu daļā. Neilgi pēc padomju ofensīvas sākuma vācu pavēlniecība izlēma pārmest daļu no tanku spēkiem uz Itāliju, tādējādi atsakoties no operācijas "Citadele" turpināšanas. Līdz 23. augustam Sarkanajai armijai izdevās atgūt kontroli pār Harkivu dienvidos, savukārt ziemeļos fronte tika izlīdzināta līdz Brjanskai, līdz ar to tika likvidēts Kurskas loks.

Vāciešu zaudējumi (nogalināti, pazuduši un gūstā, ievainoti) uzbrukuma gaitā bija 54 tūkstoši vīru, aizsardzības kaujā - ap 198 tūkstošiem, kamēr PSRS kaujas pirmajā posmā zaudēja ap 178 tūkstošus karavīru, savukārt otrajā - 863 tūkstošus. Kurskas kaujā vāciešu stratēģiskā ofensīva pirmo reizi tika apturēta pirms tās spēki bija izlauzušies cauri pretinieka aizsardzībai, turpretī Sarkanajai armijai šī bija pirmā veiksmīgā ofensīva, kas tika realizēta vasaras periodā. Kopumā vāciešus sakāve Staļingradas un vēlāk Kurskas kaujā iezīmēja absolūtu iniciatīvas pāreju padomju PSRS rokās, turpmāk vācieši Austrumu frontē vairs nerealizēja stratēģiska rakstura ofensīvas, pārejot aizsardzībā.

1. Frieser, Karl-Heinz; Klaus Schmider, Klaus Schönherr, Gerhard Schreiber, Kristián Ungváry, Bernd Wegner (2007). Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg - Vol. 8: Die Ostfront 1943/44 - Der Krieg im Osten und an den Nebenfronten (in German). München: Deutsche Verlags-Anstalt München. ↑ ISBN 978-3-421-06235-2.

2. ↑ Human Losses in World War II Archived 2013. gada 25. maijā, Wayback Machine vietnē. (angliski)

3. ↑ Кривошеев, Григорий (2001). Россия и СССР в войнах XX века: Потери вооруженных сил: Статистическое исследование [Russia and the USSR in the Wars of the 20th Century: Loss of Armed Forces: Statistical Study] (in Russian). Moscow: Olma Press. 3,0 ISBN 978-5-224-01515-3.3,1

4. Glantz, D. M., House, J. M. ↑ When Titans Clashed: How the Red Army Stopped Hitler. University Press of Kansas, 1995. pp. 160-179.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ievērojama kauja Otrā pasaules kara Austrumu frontē Kurskas kauja, pazīstama arī kā operācija "Citadele" ( vācu: Unternehmen Zitadelle), bija ievērojama Otrā pasaules kara kauja 1943. gada jūlijā un augustā starp Trešo Reihu un PSRS, kas norisinājās Austrumu frontē, netālu no Kurskas. Tās laikā no 1943. gada 5. līdz 12.

# data[].attributes.body
Žaklīna Gončarova

# data[].attributes.body
Viens no lielākajiem pagriezieniem 2.pasaules kara sākumā bija Moltova-ribentropa pakts, kas paredzēja Eiropas sadali starp Vāciju un Tas arī uzlaboja šo valstu savstarpējās attiecības, taču Vācija pārkāpa pakta nosacījumus un iebruka Polijā, kura pēc vienošanās bija paredzēta kā PSRS valsts. Ar to sākās nesaskaņas abu valstu starpā, kas noveda līdz atkārtotam uzbrukumam.

# data[].attributes.attachment_link.description
The Molotov-Ribbentrop Pact, also known as the Nazi-Soviet Pact, the German-Soviet Nonaggression Pact or the Nazi German-Soviet Pact of Aggression (officially: Treaty of Non-aggression between Germany and the Union of Soviet Socialist Republics), was a neutrality pact between Nazi Germany and the Soviet Union signed in Moscow on 23 August 1939 by foreign ministers Joachim von Ribbentrop and Vyacheslav Molotov, respectively.