# data[].attributes.body
But I'm a cheerleader

# data[].attributes.attachment_link.description
Fragments per a ús educatiu de But I'm a Cheerleader (J. Babbit, 1999, USA)

# data[].attributes.attachment_link.description
Fragment del debat de la Jornada Temor vs Empoderamiento (16 de desembre de 2013), que va tractar sobre les xarxes socials i la gent jove, amb l'objectiu de desmuntar els missatges de por i el ciberterror i canviar-los per la idea d'apoderar-nos en les xarxes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Yes, we fuck! es un documental que quiere abordar la sexualidad en personas con diversidad funcional, lxs llamadxs discapacitadxs. Antonio Centeno, activista del movimiento del Vida independiente, y Raúl de la Morena, realizador de documentales, han iniciado este proyecto que quiere visualizar, principalmente, el sexo en personas con diversidad funcional y generar así un nuevo imaginario colectivo donde todxs, sin complejos, sin censuras, sin prejuicios y sin discriminaciones, podamos disfrutar del sexo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'activista trans Pol Galofre ens visitarà en la VII Vesprada Diversa que tindrà lloc al l'IES Isabel de Villena aquesta primavera 2018. Ací teniu un tast de les seues interessantíssimes reflexions.

Vídeo "Este chico sufrió el machismo en sus carnes. Descubre su historia" (2017), on Galofre explica la seua vivència de la transsexualitat i de la masculinitat.

També recomanem la lectura del text següent:

Passar, que complicat! Pol Galofre Molero

"Que pervers. Si no estic constantment sortint de l'armari sento que amago una part vital de mi, i és que jo no sóc un noi cis. Ni ho vull ser.

Però tornem al "passar". Ha sigut un camí molt llarg, cadascú té els seus processos, i jo sóc lent. Però aquesta lentitud m'ha permès parar i observar. Observar els meus canvis però també els canvis de la resta de gent cap a mi, que són els que trobo més interessants.

El primer canvi va ser quan vaig passar de ser un objecte del desig masculí a un igual. De sobte em vaig adonar que portava tota la vida amb una motxilla carregada a les espatlles plena de por. Una por que de forma més o menys conscient hem sentit totes les persones que hem estat socialitzades com a dones, i aquelles que són reconegudes com a tal. Una por sistèmica que donem per fet. Tan sistèmica que jo (fins i tot sent feminista) no vaig ser capaç de reconèixer en mi fins que no me'n vaig desfer. Fins al dia que se'm va acostar un tio pel carrer a xerrar i per a ell entre els dos no hi havia cap forma de relació sexual possible. L'apropament va ser d'igual a igual.

Ho vaig trobar insòlit. Per un cantó em va fascinar, em va encantar. Era un reconeixement molt fort de la meva transició, de la imatge que volia donar de mi mateix. Per un altre em va alarmar. Com podia ser que portés aquell sac tan pesat a sobre i no me n'adonés? Quan assimilat tenia que havia de portar les defenses sempre en guàrdia? De qui era culpa? Era culpa del tio que m'havia tocat els pits en mig dels túnels del metro en l'adolescència? Dels que m'havien ensenyat les seves polles pel carrer? Era culpa del capullo que em va agredir quan tenia 11 anys? Sense aquestes experiències, portaria la mateixa motxilla? Hi ha algú que no hagi tingut experiències similars a aquestes? Parlo amb ma mare i m'explica les vegades que li han tocat el cul en públic: al bus, al cinema, etc. Ho diu com si res, li treu tot el ferro a l'assumpte, però en té molt, de ferro. Penso en les vegades que no m'explica. La meva germana calla. Ella en té, d'aquestes històries? Quant de mal li han fet? Com d'enterrades estan que no pot ni mencionar-les? Les ha oblidades? Jo vaig oblidar el capullo durant 9 anys.

Ara ja no em toquen pel carrer.

El segon canvi va ser un canvi intern. Ara ja no era objecte del desig masculí i heterosexual. Vaig passar a formar part del cercle de "l'home", i cada vegada que em permetien l'entrada a espais exclusivament masculins em convertia en algú cada cop més i més feminista. Amb les ulleres violetes posades em vaig haver de replantejar la meva identitat, però sobretot la meva masculinitat. Quina masculinitat volia performar? La mateixa que quan el món m'identificava com a dona butch? Ara que passo com a noi, puc tenir les mateixes actituds que tenia com a dona empoderada?

Havia après a ocupar l'espai, a conquistar-lo i ara em tocava reaprendre a desocupar-lo. Vaig decidir conscientment que si el món m'havia d'identificar com a home jo performaria el ser marica. Em vaig des-butchizar com bonament vaig saber: arracada a l'orella i vinga! A somriure sempre, gesticular i creuar les cames com mai ho has fet. Com a mínim que alguna cosa no els enganxi. Això de ser home blanc, jove, heterosexual i de classe mitjana era una mica massa i per sort o per desgràcia (per mi és més desgràcia) amb els nois trans no hi ha termes mitjos. O t'identifiquen com a dona masculina o ets un home. El concepte de "noi trans", aquesta imatge que anhelo, no existeix. Però potser l'anhelo perquè no existeix i si existís (com existeix la de "noia trans") potser en fugiria tant com pogués...

El temps ha anat passant i la testosterona ha anat fent el seu efecte. Ara passo més. Passo, passo. Passo tant que ara ha vingut un tercer canvi. Un tercer canvi que no m'agrada, que m'alarma i que m'incomoda. Ja fa dues o tres vegades que m'han fet fora d'espais on s'estaven canviant noies. En el moment m'ha estranyat, m'ha fet gràcia i ho he trobat curiós; vinc del món de la faràndula i estic acostumat que tothom es canviï davant de tothom. Però hi ha hagut quelcom que s'ha quedat en el meu pensament, fent voltes, fent rum-rum. Avui me n'he adonat: M'han convertit en un subjecte desitjant. M'han convertit en el motiu d'anar amb la motxilla plena de pors ben agafada a l'esquena. En un potencial agressor.

No m'agrada aquesta posició, no la vull. Em sento atrapat, no sé com desfer-me'n. Una altra vegada el mateix sistema, l'heteropatriarcat fent de les seves. Merda d'heteropatriarcat! Perquè no se'n va a pastar fang una mica i ens deixa tranquil·les? Hi ha més nois a qui molesti aquesta posició? Potser no és aquesta la pregunta... Hi ha més nois que s'adonin que els han posat en aquesta posició? Dels motius pels quals estan en aquesta posició? I això no ens fa saltar alarmes col·lectivament? I encara diria més: i els nois trans? On són els nois trans? Per què no han obert la boca? Per què hem de performar sempre les mateixes merdes de masculinitats? Per què enganxa tant transitar? I sobretot: Si nosaltres mateixos no ens baixem d'aquests privilegis adquirits, com esperem que ho faci un noi cis a qui li ve tot donat?

Quan la ràbia s'estabilitza, una altra pregunta ronda el meu cap: podria jo performar aquesta masculinitat més andrógina, més marica, si de tant en tant m'identifiquèssin com a noia?

Passo. Que pervers. Que difícil."

# data[].attributes.attachment_link.description
L'activista trans Pol Galofre ens visitarà en la VII Vesprada Diversa que tindrà lloc al l'IES Isabel de Villena aquesta primavera 2018. Ací teniu un tast de les seues interessantíssimes reflexions. Vídeo "Este chico sufrió el machismo en sus carnes. Descubre su historia" (2017), on Galofre explica la seua vivència de la transsexualitat i de la masculinitat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Que pervers. Si no estic constantment sortint de l'armari sento que amago una part vital de mi, i és que jo no sóc un noi cis. Ni ho vull ser.

Però tornem al "passar". Ha sigut un camí molt llarg, cadascú té els seus processos, i jo sóc lent. Però aquesta lentitud m'ha permès parar i observar. Observar els meus canvis però també els canvis de la resta de gent cap a mi, que són els que trobo més interessants.

El primer canvi va ser quan vaig passar de ser un objecte del desig masculí a un igual. De sobte em vaig adonar que portava tota la vida amb una motxilla carregada a les espatlles plena de por. Una por que de forma més o menys conscient hem sentit totes les persones que hem estat socialitzades com a dones, i aquelles que són reconegudes com a tal. Una por sistèmica que donem per fet. Tan sistèmica que jo (fins i tot sent feminista) no vaig ser capaç de reconèixer en mi fins que no me'n vaig desfer. Fins al dia que se'm va acostar un tio pel carrer a xerrar i per a ell entre els dos no hi havia cap forma de relació sexual possible. L'apropament va ser d'igual a igual.

Ho vaig trobar insòlit. Per un cantó em va fascinar, em va encantar. Era un reconeixement molt fort de la meva transició, de la imatge que volia donar de mi mateix. Per un altre em va alarmar. Com podia ser que portés aquell sac tan pesat a sobre i no me n'adonés? Quan assimilat tenia que havia de portar les defenses sempre en guàrdia? De qui era culpa? Era culpa del tio que m'havia tocat els pits en mig dels túnels del metro en l'adolescència? Dels que m'havien ensenyat les seves polles pel carrer? Era culpa del capullo que em va agredir quan tenia 11 anys? Sense aquestes experiències, portaria la mateixa motxilla? Hi ha algú que no hagi tingut experiències similars a aquestes? Parlo amb ma mare i m'explica les vegades que li han tocat el cul en públic: al bus, al cinema, etc. Ho diu com si res, li treu tot el ferro a l'assumpte, però en té molt, de ferro. Penso en les vegades que no m'explica. La meva germana calla. Ella en té, d'aquestes històries? Quant de mal li han fet? Com d'enterrades estan que no pot ni mencionar-les? Les ha oblidades? Jo vaig oblidar el capullo durant 9 anys.

Ara ja no em toquen pel carrer.

El segon canvi va ser un canvi intern. Ara ja no era objecte del desig masculí i heterosexual. Vaig passar a formar part del cercle de "l'home", i cada vegada que em permetien l'entrada a espais exclusivament masculins em convertia en algú cada cop més i més feminista. Amb les ulleres violetes posades em vaig haver de replantejar la meva identitat, però sobretot la meva masculinitat. Quina masculinitat volia performar? La mateixa que quan el món m'identificava com a dona butch? Ara que passo com a noi, puc tenir les mateixes actituds que tenia com a dona empoderada?

Havia après a ocupar l'espai, a conquistar-lo i ara em tocava reaprendre a desocupar-lo. Vaig decidir conscientment que si el món m'havia d'identificar com a home jo performaria el ser marica. Em vaig des-butchizar com bonament vaig saber: arracada a l'orella i vinga! A somriure sempre, gesticular i creuar les cames com mai ho has fet. Com a mínim que alguna cosa no els enganxi. Això de ser home blanc, jove, heterosexual i de classe mitjana era una mica massa i per sort o per desgràcia (per mi és més desgràcia) amb els nois trans no hi ha termes mitjos. O t'identifiquen com a dona masculina o ets un home. El concepte de "noi trans", aquesta imatge que anhelo, no existeix. Però potser l'anhelo perquè no existeix i si existís (com existeix la de "noia trans") potser en fugiria tant com pogués...

El temps ha anat passant i la testosterona ha anat fent el seu efecte. Ara passo més. Passo, passo. Passo tant que ara ha vingut un tercer canvi. Un tercer canvi que no m'agrada, que m'alarma i que m'incomoda. Ja fa dues o tres vegades que m'han fet fora d'espais on s'estaven canviant noies. En el moment m'ha estranyat, m'ha fet gràcia i ho he trobat curiós; vinc del món de la faràndula i estic acostumat que tothom es canviï davant de tothom. Però hi ha hagut quelcom que s'ha quedat en el meu pensament, fent voltes, fent rum-rum. Avui me n'he adonat: M'han convertit en un subjecte desitjant. M'han convertit en el motiu d'anar amb la motxilla plena de pors ben agafada a l'esquena. En un potencial agressor.

No m'agrada aquesta posició, no la vull. Em sento atrapat, no sé com desfer-me'n. Una altra vegada el mateix sistema, l'heteropatriarcat fent de les seves. Merda d'heteropatriarcat! Perquè no se'n va a pastar fang una mica i ens deixa tranquil·les? Hi ha més nois a qui molesti aquesta posició? Potser no és aquesta la pregunta... Hi ha més nois que s'adonin que els han posat en aquesta posició? Dels motius pels quals estan en aquesta posició? I això no ens fa saltar alarmes col·lectivament? I encara diria més: i els nois trans? On són els nois trans? Per què no han obert la boca? Per què hem de performar sempre les mateixes merdes de masculinitats? Per què enganxa tant transitar? I sobretot: Si nosaltres mateixos no ens baixem d'aquests privilegis adquirits, com esperem que ho faci un noi cis a qui li ve tot donat?

Quan la ràbia s'estabilitza, una altra pregunta ronda el meu cap: podria jo performar aquesta masculinitat més andrógina, més marica, si de tant en tant m'identifiquèssin com a noia?

Passo. Que pervers. Que difícil."

# data[].attributes.attachment_link.description
"Que pervers. Si no estic constantment sortint de l'armari sento que amago una part vital de mi, i és que jo no sóc un noi cis. Ni ho vull ser. Però tornem al "passar". Ha sigut un camí molt llarg, cadascú té els seus processos, i jo sóc lent.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bloc d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet. IES Isabel de Villena (València)

# data[].attributes.attachment_link.description
Bloc d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet. IES Isabel de Villena (València)

# data[].attributes.attachment_link.description
Bloc d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet. IES Isabel de Villena (València)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ahir em van convidar a l'IES Molí del Sol de Mislata i vaig passar quasi dues hores amb cinc quarts d'ESO que havien llegit i treballat Abril no és un mes. Hi hagué preguntes ben interessants i un esperit molt reivindicatiu, sobretot per part de les xiques. Entre altres coses, vàrem parlar del plaer de les xiques, massa centrat encara a fer gaudir els xics en les relacions heterosexuals, i del poc permís social que hi ha perquè puguen gaudir del seu propi cos.

Aquestos retalls van dedicats a aquelles i aquells que, com Abril, pensen que cal ser la reina de la pròpia vida:

Fragments del documental
El Clítoris (Canal Odisea, 2003, Francia, 60 min. Direcció: Michele Dominici, Variety Moszynski, Stephen Firmin.
Es pot vore on-line ací: http://tu.tv/videos/el-manguaco-femenino

# data[].attributes.attachment_link.description
Ahir em van convidar a l'IES Molí del Sol de Mislata i vaig passar quasi dues hores amb cinc quarts d'ESO que havien llegit i treballat Abril no és un mes. Hi hagué preguntes ben interessants i un esperit molt reivindicatiu, sobretot per part de les xiques.

# data[].attributes.body
Anatomia en 3D

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El vídeo fa unes recomanacions a les xiques perquè sàpiguen que estan en una relació de violència. Però... i a ells? Qui els interpel·la?

(Producción realizada por el Gobierno del Estado de Sonora, DIF Sonora y el Instituto Sonorense de la Juventud en apoyo a la prevención de la violencia en el noviazgo en los jóvenes. México, 2012)

Aquest és el text que al meu parer seria més eficaç i no desapoderaria les xiques:

La violència en el festeig es refereix a tota acció o omissió que danya físicament, emocionalment i sexualment amb la finalitat de dominar i mantenir el control sobre l'altra persona. Es considera violència de parella: l'atac a l'autoestima, els insults, el xantatge, la manipulació subtil, els colps...

Per a saber si la teua relació és violenta, simplement has d'analitzar com et sents quan estàs al costat de la teua parella, és a dir, et molesten alguns dels seus comentaris o comportaments? Quan això passa, t'enfades i et poses agressiu?

Com es manifesta la violència en el festeig? Ací et donem diversos exemples de violència que et poden passar desapercebuts perquè potser creus que és una manera normal d'actuar en un home :

Que no se t'oblide que les conductes violentes no enriqueixen ni estimulen la relació; al contrari, l'emmalalteixen. No és vàlid pensar: "solament estem jugant, la controle perquè l'estime, li dic com ha de vestir-se perquè em preocupe per ella, la vigile tot el temps perquè no li passe res, li vaig pegar perquè em provocà...".

Exigeix respecte, però respecta també la teua parella. El festeig és per a conèixer-se i gaudir-se, no per a témer, manipular o llastimar. Tu tens el poder per a decidir sobre la teua felicitat, sobre a qui has d'estimar i sobre la teua sexualitat, però no tens cap dret a fer infeliç la teua parella . No has d'obligar ni sotmetre a ningú. La sexualitat es fa per gust, i la teua nóvia no té l'obligació de complaure't quan a tu t'abellisca.

No oblides conversar amb la teua família, professors/es o amb especialistes si no pots controlar-te . Si necessites saber què fa la teua nóvia tot el temps, si no suportes que et diga que no, si no t'agrada que tinga altres amistats... demana ajuda abans que la teua violència vaja a més, ja que tens tots els números per a convertir-te en un maltractador. Investiga més sobre aquest tema i, sobretot, fes-te un pla de vida. Si et poses metes, sabràs identificar quina és la millor forma de conduir la teua relació de parella, encara que el millor seria que no la tingueres fins que no et cures del teu masclisme .
Pensant, sentint i actuant així ets un perill per a qualsevol xica que t'estime.

Sigues diferent. No sigues masclista . Informa't. Pensa i actua. Sigues un home del segle XXI, no un home prehistòric.
[Recomanem la lectura de l'entrada Eh, tu, sí, tu!]

# data[].attributes.attachment_link.description
El vídeo fa unes recomanacions a les xiques perquè sàpiguen que estan en una relació de violència. Però... i a ells? Qui els interpel·la? (Producción realizada por el Gobierno del Estado de Sonora, DIF Sonora y el Instituto Sonorense de la Juventud en apoyo a la prevención de la violencia en el noviazgo en los jóvenes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bloc d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet. IES Isabel de Villena (València)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les pessigolles són un plaer, però per a les xiques encara són un tabú i no se'n pot parlar. El conte de dalt tracta i reivindica l'autoerotisme; per contra, el vídeo de baix el considera una "cochinada", igual que algunes institucions religioses (com el Pontificio Instituto Juan Pablo II) que proposen una sexualitat que ha de seguir "el pla de Déu sobre el matrimoni i la família", un pla que no inclou practicar la sexualitat per plaer o sense una finalitat reproductiva.

Sembla mentida que al segle XXI es continuen defensant idees de l'Edat Mitjana!

[Vídeo protagonitzat pels Leañecos Pixelito i Leandra, creat per la LEA (Liga para la educación audiovisual), una associació que pretén " formar una nueva generación de espectadores exigentes y denunciar y limpiar toda la suciedad mediática que invade nuestros hogares...". Es va emetre en al 2007.]

# data[].attributes.attachment_link.description
Les pessigolles són un plaer, però per a les xiques encara són un tabú i no se'n pot parlar.

# data[].attributes.headline
Que et diguen que sí, que pugues dir que no

# data[].attributes.subject
Que et diguen que sí, que pugues dir que no

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fragment del curt islandés "Que et diguen sí" (2011).

Texto en castellano
Clementina va tornar a casa dissimulant amb les amigues l'intens dolor que sentia entre les cames. Lluna i Mariela no paraven de preguntar com havia anat amb Gabri, però Tina va poder escapolir-se caminant molt de pressa per a fer més curt el trajecte que separava el pub de sa casa, i dient-los que tenia molta son i que a l'endemà els ho contaria tot amb pèls i senyals.

Quan arribà a casa, hauria pagat per una dutxa, però no volia per res del món que el soroll de l'aigua despertara els seus pares i que aquestos descobriren que arribava dues hores més tard del que havien acordat. Per això entrà de pressa a l'habitació, passà el pany i, mentre es despullava, es conformà a imaginar que l'aigua li queia pel cos i s'emportava la brutedat que sentia, juntament amb la culpa i la vergonya.

Abans de posar les bragues a la cistella de la roba bruta, les va mirar per comprovar que no tingueren sang, i es tranquil·litzà en veure que només n'hi havia una miqueta més de fluix que de normal, producte segurament d'haver-se excitat mentre es besaven. La primera vegada tampoc no va sagnar gens ni mica. Li havien contat que seria quasi com una pel·li de vampirs però no va ser així. I tampoc li va fer mal. Per a Andreu també havia sigut la primera vegada i ho havien fet suaument, sense pressa..., i suspesa en l'agradable record d'aquella relació, tan distinta a la que acabava de tindre amb Gabri, s'oblidà per un moment de la coentor que sentia.

Després de la dutxa imaginada, es va posar el pijama i s'allità. Va tancar el ulls, tot i saber que no podria dormir perquè les imatges de la nit li tornarien una i una altra vegada, i es va abraçar al peluix que li havien regalat les amigues per al seu aniversari, buscant que la suavitat del pelet li curara la coïssor de l'entrecuix i sobretot la de l'ànima, que encara li feia més mal. Per què havia acceptat pujar al cotxe amb ell? Semblava tan dolç pel tuenti! Feia mesos que li agradava i aquella nit va decidir acostar-se-li, animada per Lluna, que sempre era molt més decidida que ella. Sorprenentment, tot va fluir i del parlar passaren al tocar i al besar, i a Clementina se li va oblidar que estaven en un pub i que mitja classe la veia gaudir dels besos de Gabri i de les gustoses carícies a l'orella que ell li regalava.

Però al cotxe tot va canviar. A ell li va entrar la pressa i a ella quasi no se li sentia la veu quan li deia: em fas mal, m'estic clavant els teus malucs, vas molt de pressa, no m'agrada, no vull, no... Al primer no, ell li va dir que era una cria i que no havia perdut dues hores menjant-li la boca per a quedar-se així. Al segon no, va afegir que a ella li agradava el tema, perquè tot l'institut sabia que ho havia fet ja amb Andreu, i que no es fera l'estreta. Al tercer no, ell va assegurar que li agradaria molt i que a què hi havia anat, si no. La quarta negativa va ser pronunciada cap a dins, mentre els vidres s'entelaven amb el baf de les seues respiracions: la d'ell, de plaer; i la d'ella, de dolor. I Clementina va deixar-se anar intentant pensar en coses agradables perquè aquella eternitat durara només un instant. I quan ell acabà, es van besar i tot -perquè això era l'únic que li havia agradat-, i es va sentir encara més imbècil.

El 90% per cent de les agressions sexuals són comeses per coneguts o lligues ocasionals amb els quals, en un principi, sí que es volia sexe. En canvi, la imatge que se sol tindre d'una violació -la d'una xica sola a la nit i un desconegut que l'assalta amb violència- passa molt a les pel·lícules i a la literatura criminal, però molt poquet a la vida real. Si això és així, per què les xiques són vistes com a víctimes indefenses? Perquè la societat patriarcal les educa amb el guió de la por, és a dir, perquè senten que tenen moltes possibilitats de ser agredides sexualment i que per això han d'estar alerta, s'han de protegir i posar límits.

En principi, saber posar límits és un aprenentatge no sols útil sinó imprescindible per a desenvolupar-se adequadament; però els límits patriarcals no són precisament saludables sinó tot el contrari perquè, en realitat, més que límits són privació de llibertat, ja que la manera d'evitar els perills és que les xiques no facen determinades coses: beure, eixir de festa, anar soles a la nit o viatjar sense companyia, etc. I, si ho fan, han d'assumir-ne les conseqüències i són considerades les responsables del que passe perquè s'ho han buscat per actuar fora de la norma.

Contràriament, per als xics no hi ha límits i poques vegades se'ls diu per exemple que, ja que ells són els potencials agressors, millor si es queden a casa o tornen més prompte; ni tampoc se'ls diu que no és normal que pressionen per a tindre sexe. Sembla una obvietat, però una cosa és seduir algú i una altra insistir i pressionar. I per això cal saber que la insistència, i no respectar els nos, és violència; que el consentiment donat pot ser revocat; que les persones tenim dret a dir que no en qualsevol moment per molt excitada que estiga la parella; que es pot interrompre una relació sexual encara que es tinguen les bragues abaixades, etc.

Per desgràcia, les lleis no escrites de la societat patriarcal i masclista fan creure que és normal que els xics prenguen la iniciativa i que insistisquen per a tindre sexe i fan creure també que és normal que, arribats a determinat punt, les xiques ja no se senten en el dret a dir que no. Ho veurem més clarament amb un exemple: en cas d'abús, que una xica haja begut es considera un agreujant i la societat la criticarà per no haver-se "protegit", i fins i tot ella mateixa se sentirà més culpable que si no ho haguera fet. En canvi, si un xic ha begut i comet una agressió, això es considerarà un atenuant, i servirà per a justificar la seua actuació. En altres paraules: a elles, se les culpa (per provocar); i a ells, se'ls disculpa (perquè en els hòmens és natural!). A elles se les responsabilitza preguntant-los "I tu, per què havies begut?"; però a ells ningú els pregunta: "Per què beus quan tens sexe? Per què et permets forçar la voluntat d'una altra persona per al teu propi benefici?".

L'agressió comença quan no es respecta el no! I la transformació s'inicia quan es deixa de jutjar amb diferents vares de mesurar els xics i les xiques; quan no es pensa que els xics han de portar la iniciativa en la sexualitat; quan un xic no creu que és menys home perquè una xica li diga que no; quan una xica fa valdre el seu dret al plaer i demana el que li agrada i posa límits al que no li agrada; quan xics i xiques deixen de banda els models (i imposicions) establerts i es donen permís per a gaudir sense autopressionar-se i sense pressionar l'altra persona. Quan un sí és un sí i un no es respecta.

(Versió revisada de l'entrada: Consentiments)

Font d'inspiració: " " i "Si t'interessa el tema, pots vore també l'entrada de karicies: Yo quería sexo, pero no así No vayas sola, te puede pasar algo" de June Fernández.
El carrer no és de les dones o les entrades de l'etiqueta Violència sexual.

# data[].attributes.attachment_link.title
Que et diguen que sí. Que pugues dir que no.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fragment del curt islandés "Que et diguen sí" (2011). Texto en castellano Clementina va tornar a casa dissimulant amb les amigues l'intens dolor que sentia entre les cames.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Clementina va tornar a casa dissimulant amb les amigues l'intens dolor que sentia entre les cames. Lluna i Mariela no paraven de preguntar com havia anat amb Gabri, però Tina va poder escapolir-se caminant molt de pressa per a fer més curt el trajecte que separava el pub de casa, i dient-los que tenia molta son i que a l'endemà els ho contaria tot amb pèls i senyals.

Quan arribà a casa, hauria volgut dutxar-se, però no volia per res del món que el soroll de l'aigua despertara els seus pares i que aquests descobriren que arribava dues hores més tard del que havien acordat. per això entrà de pressa a l'habitació, passà el pany i, mentre es despullava, es conformà a imaginar que l'aigua li queia pel cos i s'emportava la brutedat que sentia, juntament amb la culpa i la vergonya.

Abans de posar les bragues a la cistella de la roba bruta, les va mirar per comprovar que no tingueren sang, i es tranquil·litzà en veure que només hi havia una miqueta més de fluix que de normal. La primera vegada tampoc no va sagnar gens ni mica. Li havien contat que seria quasi com una pel·li de vampirs però no va ser així. I tampoc li va fer mal. Per a Andreu també havia sigut la primera vegada i ho havien fet suaument, sense pressa. Suspesa en l'agradable record d'aquella relació, tan distinta a la que acabava de tindre amb Gabri, s'oblidà per un moment de la coentor que sentia.

Després de la dutxa imaginada, es va posar el pijama i s'allità. Va tancar els ulls, tot i saber que no podria dormir perquè les imatges de la nit li tornarien una i una altra vegada, i es va abraçar al peluix que li havien regalat les amigues per al seu aniversari, buscant que la suavitat del pelet li curara la coïssor de l'entrecuix i sobretot la de l'ànima, que encara li feia més mal.

Per què havia acceptat quan ell la convidà a anar al seu cotxe? Semblava tan romàntic a l'Instagram! Feia mesos que li agradava i aquella nit va decidir acostar-se-li, animada per Lluna, que sempre era molt més decidida que ella. Tot va fluir i estigueren besant-se molta estona al pub. Tot el món els va veure. I a Clementina li encantava com besava Gabri i com li acaronava el bescoll mentre ho feia.

Però al cotxe tot va canviar. A ell li va entrar la pressa i a ella quasi no se li sentia la veu quan li deia: em fas mal, m'estic clavant els teus malucs, vas molt de pressa, no m'agrada, no vull, no... Ell li va dir que era un cria i que no havia perdut dues hores menjant-li la boca per a quedar-se així. Que ell ja sabia que a ella li agradava el tema. Que tot l'institut sabia que ho havia fet amb Andreu. Que no es fera l'estreta. Que li agradaria molt. A què havia anat, si no?

I el cotxe es va omplir amb el baf de les seues respiracions: la d'ell, de plaer; la d'ella, de dolor. I Clementina va intentar pensar en coses agradables perquè aquella eternitat durara menys. I quan ell acabà, es van besar i tot (perquè això és l'únic que li havia agradat), i es va sentir encara més imbècil.

El 90% per cent de les agressions sexuals són comeses per coneguts o lligues ocasionals amb els quals, en un principi, sí que es volia sexe. En canvi, la imatge que se'ns ven d'una violació (xica sola a la nit i desconegut que l'assalta amb violència) ocorre en pocs casos. Corre més perill un xic de partir-se la crisma en un accident de moto o cotxe, o en una brega ocasional, que una xica de ser violada, però a elles se les ha de "protegir".

La societat patriarcal considera les xiques com a persones desvalgudes de les quals s'ha de tenir cura. I els diu, a elles, que han de posar els límits i, si no els posen, són les responsables del que passarà ja que s'ho han buscat. Poques vegades se'ls diu als xics que no és normal que pressionen per a tindre sexe, ni és normal que insistisquen. Sembla una obvietat però una cosa és seduir algú i una altra insistir i pressionar. Poca gent diu als xics que la insistència, i no respectar els nos, és violència. Que el consentiment donat pot ser revocat. Que les persones tenim dret a dir que no en qualsevol moment, per molt excitat que estiga aquell amb qui ens estem enrotllant. Que podem dir que no encara que tinguem les bragues abaixades.

Aquestes lleis no escrites de la societat patriarcal i masclista fan creure que és normal que els xics prenguen la iniciativa i que insistisquen per a tindre sexe i fan creure també que és normal que, arribats a determinat punt, les xiques ja no tinguen dret a dir que no.

Mireu la diferència: si una xica ha begut, es considera un agreujant, és a dir, encara se sentirà més culpable i la societat la criticarà més per no haver-se "protegit" com tocava. En canvi, si un xic beu i comet una agressió, això es considerarà un atenuant, i servirà per a justificar la seua actuació. A elles, se les culpa (Font d'inspiració: " per provocar); a ells, se'ls disculpa ( és natural, són hòmens!). De segur que a ella algú la fa responsable preguntant: I tu, per què havies begut? Però de segur que a ell no se li diu: I tu, per què no acceptes un no i agredeixes? no
L'agressió comença quan no es respecta el ! I la transformació s'inicia quan les persones deixem de jutjar de manera diferent a xics i a xiques. Quan no pensem que ells han de portar la iniciativa en la sexualitat. Quan un xic no crega que la seua homenia es veu afectada perquè una xica el rebutge. Quan una xica faça valdre el seu dret al plaer i demane el que li agrada i pose límits. Quan xics i xiques deixen de banda els models (imposicions) establerts i es donen permís per a gaudir sense autopressionar-se i sense pressionar a l'altra persona.
La sexualitat està per a gaudir-la, no per a patir-la!
Yo quería sexo, pero no así", per June Fernández, en la revista Píkara Magazine. La periodista basca ha guanyat, amb aquest article, el II Premi de Periodisme Colombine.

# data[].attributes.attachment_link.description
Blog d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les dones són, suposadament, les ames de la casa. El carrer, en canvi, no els pertany; és dels hòmens, i aquestos els ho recorden amb les (mal anomenades) galanteries o floretes (en castellà: piropos) o amb altres formes d'agressió com arrimar-se i tocar les dones quan n'hi ha aglomeracions, ens els transports públics, etc. També desapodera que les eduquen sobreprotegint-les ( torna prompte, no vages sola, crida per telèfon...). El resultat d'aquesta sobreprotecció és la limitació de l'autonomia i de la llibertat sexual de les dones, que es tradueix en no poder anar tranquil·les pel carrer o en les dificultats per a gaudir de la sexualitat amb plenitud. En una paraula: desapoderament.

Per a ser una dona de veritat, cal acomplir les recomanacions familiars i ajupir el cap qual algú els diu alguna cosa pel carrer, no siga cosa que "el galantejador" encara s'enfade més. Per això, si una xica pateix una agressió, se la sol culpar d'haver trencat el model de feminitat tradicional. És comú, per exemple, responsabilitzar les dones si han compartit amb la seua parella fotos privades i aquest, per despit, decideix fer-les públic. La prevenció de les agressions és responsabilitat quasi exclusiva de les dones i poques vegades se'ls diu als xics res. Tampoc és habitual que els barons igualitaris recorden als masclistes que no es pot tractar les dones com si foren carnassa.

Alícia Murillo explica molt bé en el vídeo "San Valentín para machirulos", que pots veure a l'entrada de karicies San Calcetín, quina és la reacció dels xics quan reben floretes al carrer. Aquesta bloguera empoderada ha portat a terme també un projecte que s'anomena " El cazador cazado" on enregistra les agressions masclistes patides pel carrer i planta cara al masclisme. I a tu, qui t'ha preguntat sobre el meu cos? Et dic jo alguna cosa sobre el teu? El carrer també és meu i tinc dret a xafar-lo tranquil·la!!!

# data[].attributes.attachment_link.description
Les dones són, suposadament, les ames de la casa. El carrer, en canvi, no els pertany; és dels hòmens, i aquestos els ho recorden amb les (mal anomenades) galanteries o floretes (en castellà: piropos) o amb altres formes d'agressió com arrimar-se i tocar les dones quan n'hi ha aglomeracions, ens els transports públics, etc.

# data[].attributes.body
Grup de joves activistes d’Equador que es fan dir Cascos Rosa i que promouen la igualtat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jóvenes de rosa asumen una nueva masculinidad a favor de la igualdad de género

# data[].attributes.attachment_link.description
Quito, 2 oct (EFE)(Imagen: Martí Quintana).- Bajo el símbolo de un Cascos Rosa, un grupo de jóvenes que se autodenominan "neomasculinos" luchan contra el machismo y por la equidad de género en Ecuador, donde la violencia contra la mujer registra altas cuotas ante la pasiva mirada de gran parte de la sociedad.

# data[].attributes.body
“Decidimos vengarnos de tantos años de injusticia social y salir del clóset con escándalo para que nadie tuviera duda que habían homosexuales en el colegio”.Así lo explicauno de los tres cabecillas de esta maravillosa iniciativa salida de las aulas de teatro del colegio José Victorino Lastarria que desde hace unos meses se está expandiendo por otros colegios y tomando forma de caballo de Troya.

# data[].attributes.body
“Defendemos una postura feminista de fondo /…/. Evitamos reproducir estereotipos y esquemas de género estáticos y unidimensionales (canon de belleza, ocio estereotipado, relación con el género masculino…). Ofreceremos un espacio de proyección a jóvenes que no encajen en el modelo defendido en el
mass-media, de modo que otras chicas puedan sentirse reflejadas, no sentirse solas y crear redes de apoyo. /…/ Presentamos posibilidades de ocio y de creatividad o expresión de la personalidad alejadas del modelo defendido en las revistas tradicionales.”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Somos libres

Somos y continuaremos siendo un proyecto sin ánimo de lucro, consiguiendo así independencia total de la publicidad y la presión del número de clicks.

Somos creatives

Nuestro compromiso con el arte es parte de la personalidad de nuestro proyecto. Cada entrada irá siempre acompañada de una imagen original diseñada específicamente por una de las ilustradoras/fotógrafas/collagistas que conforman nuestro equipo. También en este campo trabajaremos por ofrecer una representación de la diversidad.

Somos feministas

Defendemos una postura feminista transversal, presente en todos los contenidos, así como interseccional. Somos activistas por la equidad de género en todos los ámbitos, luchando contra la violencia estética, la violencia machista que asesina, la violencia institucional, el género como imposición social, el racismo, la discriminación a colectivos LGTBI+...

Somos inclusives

Queremos dar voz a todes les que necesiten una plataforma para expresarse, independientemente de su origen, orientación o identidad sexual, religión... Defendemos un lenguaje inclusivo que nos incluya a todes.

Somos les que no salen en las revistas

Ofreceremos un espacio de proyección a todes les que no encajen en el modelo defendido por los medios convencionales, de modo que se visibilicen otros modelos de mujer que inspiren e impulsen al cambio interior y exterior.

Somos inconformistas

Huimos del consumismo compulsivo e irresponsable como forma de ocio. Presentamos posibilidades de disfrute y creatividad o expresión de la personalidad alejadas del modelo defendido en las revistas tradicionales. Ofrecemos alternativas orientadas hacia un consumo responsable, ético y sostenible.

No somos convencionales

Nos aproximamos de una forma abierta, sincera y libre de tabúes o juicios morales a los temas tratados (sexuales, afectivos, identitarios...).

Somos como tú

Presentamos un espacio de respeto y comprensión. El equipo de PK, al igual que las propias personas lectoras del sitio web, tendrán siempre una actitud de respeto a la diversidad, de empatía y sororidad, sin menospreciar los problemas o gustos ajenos. Por lo tanto, no se tolerarán conductas agresivas, insultantes o discriminatorias.

# data[].attributes.attachment_link.description
Somos libres Somos y continuaremos siendo un proyecto sin ánimo de lucro, consiguiendo así independencia total de la publicidad y la presión del número de clicks. Somos creatives Nuestro compromiso con el arte es parte de la personalidad de nuestro proyecto.

# data[].attributes.headline
No vayas sola. Te puede pasar algo. June Fernández.

# data[].attributes.subject
No vayas sola. Te puede pasar algo. June Fernández.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Pídele a algún amigo que te acompañe". "Hazme una llamada perdida cuando llegues". "Voy contigo, que me quedo más tranquila si te veo entrar al portal". Estas son algunas de las frases que las mujeres acostumbran a escuchar cuando salen de fiesta o vuelven a casa de noche en un día cualquiera. La idea que subyace es que una mujer sola en la calle es una víctima potencial de agresiones sexuales por parte de hombres y que, por ello, la calle -incluso esa que recorre a diario- es un territorio hostil.

"Las jóvenes emplean continuamente, de forma normalizada y naturalizada, consciente o inconsciente, mecanismos de protección frente a este miedo preprogramado". Es una de las conclusiones que aporta la investigación Agresiones sexuales: cómo se viven, cómo se entienden, realizada por la consultoría Sortzen para el Gobierno vasco, para la que se realizaron grupos de discusión con chicas jóvenes, mujeres inmigrantes, padres y madres de adolescentes, profesorado y hombres (incluidos algunos organizados contra el sexismo). Las chicas reconocieron hábitos como coger un taxi para recorrer una distancia corta a la hora de volver a casa, hacer una llamada para confirmar que han llegado bien o pasar por ciertos lugares corriendo. Se trata de un miedo presente en todas las chicas que se "retroalimenta de otros relatos de miedo y se transmite generacionalmente", señalan en el estudio. Las que habían sufrido una agresión reaccionaron limitando aún más sus movimientos.

El guión del miedo

Una joven camina sola de noche. Un desconocido la persigue. Ella corre, pero él la alcanza. La viola. A veces, sólo después de forzarla, la asesina. Esa escena, que hemos visto en infinidad de películas de Hollywood, se ha quedado anclada en nuestra memoria. La experta en políticas de prevención de violaciones Sharon Marcus habla de la violación como un guión preescrito que marca la vida de las mujeres, desde antes de haber sufrido agresiones. Frente al fantasma de la violación como destino inevitable, ella propone analizar en detalle qué sucede en los intentos de violación para desarrollar estrategias efectivas de prevención.

Lohitzune Zuloaga, socióloga experta en políticas de seguridad, confirma que en las encuestas sobre inseguridad ciudadana la población femenina "expresa unos porcentajes de inseguridad significativamente mayores que los varones", y que se sienten con más probabilidades de sufrir delitos como tirones de bolso, atracos, estafas y, sobre todo, agresiones sexuales, pese a que (salvo en el caso de los delitos contra la libertad sexual) el perfil de víctima de delitos que arrojan las estadísticas policiales es el de un varón entre 20 y 50 años.

Zuloaga indica que las violaciones y abusos sexuales conocidos en España no alcanzan el 0,4% del total de las infracciones registradas. Aunque reconoce que es un tipo de delito que se denuncia poco, debido al "costo social y personal" que conlleva el proceso, concluye que "el miedo que sentimos las mujeres a ser víctimas de una agresión sexual grave es muy desproporcionado en comparación con las probabilidades reales que tenemos de sufrirla".

¿Se trata entonces de un miedo irracional sin fundamento? En absoluto. Zuloaga lo atribuye a que "las mujeres hemos sido educadas en la idea de que tenemos altas probabilidades de ser violadas y de que tenemos que estar alerta frente a la violencia que puede sufrir nuestro cuerpo y protegerlo. Esta percepción se consolida en la literatura criminal, las películas y las series de televisión, donde es habitual que las víctimas femeninas de delitos sean mujeres violadas".

Diversas autoras feministas han tratado de explicar por qué la sociedad educa a las mujeres en ese terror sexual. La periodista y activista Susan Brownmiller fue pionera en afirmar, en 1981, que la violación no es una conducta aislada de individuos inadaptados, sino que la amenaza de sufrirla funciona como un mecanismo patriarcal para condicionar el comportamiento cotidiano de todas las mujeres, limitando sistemáticamente su autonomía y su libertad sexual. Cuando sufren una agresión, a menudo se las culpa por haber roto con el modelo de feminidad tradicional, como hizo el policía de Toronto cuando pronunció la frase que fue el germen de las Marchas de las putas, organizadas en más de 60 ciudades: "Las mujeres deben evitar vestirse como putas para no sufrir violencia sexual".

"Lo peor que le puede pasar a una mujer".

La escritora francesa Virginie Despentés argumenta en su visceral ensayo Teoría King Kong que la constante representación de la violación en las artes ha servido a lo largo de la historia para sostener el mito de que la sexualidad masculina es "peligrosa, criminal e incontrolable por naturaleza".

Uno de los fragmentos más duros de Teoría King Kong es cuando Despentés relata que ella y su amiga fueron violadas en un coche por unos chicos que las habían parado cuando hacían autoestop. Despentés llevaba una navaja, pero ni se le pasó por la cabeza utilizarla. "Estoy furiosa con una sociedad que no me ha enseñado a golpear a un hombre si me abre las piernas a la fuerza, mientras que me ha inculcado la idea de que la violación es un crimen horrible del que no debería reponerme", sentencia. Despentés define como una "espada de Damocles entre las piernas" esa "doble obligación de saber que no hay nada tan grave y, al mismo tiempo, que no debemos defendernos, ni vengarnos".

Las personas que participaron en la investigación 'Agresiones sexuales: cómo se viven, cómo se entienden' coincidieron en considerar que una violación es "lo peor que le puede pasar a una mujer". Esta idea es peligrosa, señalan las autoras del estudio, porque "resta, a quien sufre la agresión, la capacidad de recuperarse y reinterpretar esa vivencia; fija a la víctima en el trauma". Las chicas expresaron también que ante los abusos reaccionaban con "sentimientos de paralización, de no saber cómo responder a la situación o de reacciones de huida y escape".

¿Es porque se sienten más débiles? Sharon Marcus asegura que "la habilidad de un violador para atacar depende más de cómo se posiciona socialmente en relación con la mujer que de su supuesta fuerza física superior". Frente a quienes aconsejan a las mujeres no oponer resistencia, porque el violador se pondrá más violento, la experta aporta datos de encuestas a mujeres que lograron bloquear al agresor con gestos como un comentario asertivo, un empujón o un grito, incluso en casos en los que este iba armado. Marcus lamenta que a las mujeres se les asigne el papel de ser "objetos de violencia y sujetos del temor" que se paralizan y callan ante una agresión, y defiende que "los hombres elaboran el poder masculino en relación con esa imaginaria indefensión femenina".

Maitena Monroy lleva desde 1988 impartiendo talleres de autodefensa feminista como forma de combatir esa sensación de indefensión. Frente a los cursos de defensa personal para mujeres que se limitan a enseñar técnicas físicas, el objetivo de Monroy es que las mujeres adquieran "la actitud vital de reclamar nuestro derecho a existir sin violencia". Para ello, el primer paso es identificar las agresiones a las que se enfrenta la población femenina en los diferentes ámbitos (la calle, la discoteca, el transporte público, la familia, etc.), cuestionar el origen de esa violencia y contar con recursos para enfrentarla. Por ejemplo, ante la situación de un hombre que la sigue por la calle, en autodefensa se refuerza el criterio de la mujer (para que no piense que está paranoica), se aprenden trucos para ahuyentar al agresor y, finalmente, estrategias (no sólo físicas) para defenderse en caso de que se materialice el intento de violación.

El papel de la familia

En la investigación de Sortzen, madres y padres expresaron que "tienen más miedo a lo que un desconocido les pueda hacer a sus hijas, aunque la realidad muestra que las agresiones por conocidos son más frecuentes". La consecuencia, según la socióloga Lohitzune Zuloaga, es que "las mujeres estamos muy alerta ante el peligro de las 'violaciones tradicionales', y totalmente desarmadas para enfrentar e incluso reconocer como tales las violaciones en entornos supuestamente seguros", como cuando un novio, amante o esposo presiona e incluso fuerza a la mujer a mantener relaciones sexuales.

Las madres admitieron en los grupos de discusión que transmiten miedo a sus hijas: "A mi hijo nunca lo previne, nunca se me pasó por la cabeza que le pudiera pasar algo; en cambio a las hijas siempre les decía 'tened cuidado, llamadme cuando lleguéis'. Les insistimos en que vayan siempre juntas, que no beban, que no se fíen, que llamen para ir a buscarlas en coche, que cuidado con esa minifalda, que luego pasa lo que pasa". Muchas lamentaron no saber cómo asesorar a sus hijas sin ejercer ese control excesivo.

Maitena Monroy contesta: "Esos mensajes se lanzan con buena intención, pero transmiten que la única solución a la violencia es que las mujeres dejen de hacer cosas, lo cual implica negar derechos como el de estar solas". Ella aboga por explicar a las chicas que "las agresiones se deben a que hay hombres machistas que no respetan los derechos de las mujeres y actúan con violencia". Se trata de contarles "qué les puede pasar y cómo hacer frente", pero insistiendo en mensajes en positivo como que "su cuerpo es suyo" y que tienen derecho a decidir "qué hacer con él, cómo vestir, y vivir una sexualidad libre y deseada; y a gritar y llamar la atención si alguien les molesta". Por ejemplo, recalca que "viajar sola sí que es buena idea [pensar que tenemos que ir con alguien que nos proteja nos hace dependientes], y que tengo derecho a ello, pero que puedo sufrir agresiones; por lo que voy a prever situaciones concretas que me han pasado antes o que me den miedo y pensar cómo voy a actuar si me ocurren".

La calle, territorio hostil

En el estudio de Sortzen, la mayoría de las jóvenes afirmaron haber sido perseguidas por hombres cuando caminaban solas de noche. Según Lohitzune Zuloaga, "el acoso sutil (y no tan sutil) al que las mujeres nos vemos rutinariamente expuestas interviene en nuestra percepción de que existe una amenaza real de ser agredidas". Es decir, las agresiones machistas cotidianas explican esa mayor sensación de inseguridad; recuerda a las mujeres que -parafraseando un popular lema feminista- la noche y la calle no son suyas.

La indignación que le provoca "la insoportable y rancia costumbre del acoso callejero" llevó a Alicia Murillo a poner en marcha la iniciativa El cazador cazado, que consiste en grabar con el móvil a los hombres que le hacen comentarios sobre su cuerpo cuando camina por la calle. Esta actriz, cantante y activista documenta así las reacciones de los hombres (sorpresa, negar la agresión, culpar al amigo, ponerse agresivos...) cuando la mujer les responde. "El mal llamado piropo no es un halago, es otra forma que el patriarcado tiene de hacer ver que el cuerpo de las mujeres es un espacio comunitario que se puede tocar, maltratar y sobre el que se puede opinar libremente. Hace que las mujeres caminen más inseguras por las calles y, por tanto, sean más vulnerables y dependientes", sentencia.

El miedo que tenemos las mujeres a ser víctimas de una agresión sexual grave es muy desproporcionado en comparación con las probabilidades reales que tenemos de sufrirla

Lohitzune Zuloaga, socióloga

En la actualidad, Murillo imparte talleres basados en esa experiencia, con el fin de que las mujeres se reapropien del espacio público y ejerzan su derecho a defenderse de comentarios y ataques machistas, recurriendo incluso al humor, "porque reír descaradamente es lo más subversivo y agresivo que podemos hacer ante el patriarcado".

Las mujeres inmigrantes están especialmente expuestas y se sienten particularmente vulnerables ante el acoso machista en la calle, según refleja la investigación del Gobierno vasco. A la sensación de no manejar los mismos códigos se suma, en el caos de las inmigrantes sin papeles, el miedo a ser deportadas si acuden a la policía para denunciar una agresión. En el grupo de discusión, las mulatas y latinas expresaron que se sienten "señaladas y marcadas con un estereotipo racista" como exóticas y sexuales. Una participante relató el siguiente incidente: "Yo estaba de pie, esperando, cuando viene un hombre y me dice 'cuánto por el polvo'. Yo no entendía de qué me hablaba. Me asusté mucho".

A Maitena Monroy le preocupa "la sensación de impotencia, de rabia y de inseguridad que genera en las mujeres sentirse expuestas todo el rato, y el poder que eso da a los agresores que las convierten en objetos sexuales". En sus talleres se aprenden y comparten formas de responder a agresiones recurrentes en la vida de las mujeres, como la del hombre que les toca el trasero en la calle o en el metro o el exhibicionista que les muestra el pene y se masturba, etc. Buena parte del trabajo consiste en analizar cómo las mujeres ocupan el espacio público y marcar límites a los agresores machistas a través del lenguaje corporal y no verbal.

El papel de los hombres

Una de las conclusiones de la investigación del Gobierno vasco es que, a la vez que recae sobre las mujeres la responsabilidad de prevenir las agresiones sexuales, los hombres reflexionan y debaten poco sobre este problema. Incluso los que participan en grupos de hombres por la igualdad admitieron que no han debatido sobre la violencia sexual dentro de sus colectivos. Maitena Monroy considera imprescindible que los hombres "cuestionen al machito de turno" y discutan sobre su implicación contra la violencia machista, no sólo en entornos feministas sino sobre todo en espacios masculinos, como cuando están de cañas o viendo el partido con los amigos.

Más de 700 hombres y 300 mujeres han participado en los talleres que imparte Hilario Sáez Méndez, miembro del Foro de Hombres por la Igualdad, basados en el cortometraje Mi señora, en el que un hombre acosa verbalmente a otras mujeres delante de su esposa. Sáez reconoce que la mayoría de los hombres quita importancia a las actitudes de acoso machista tanto en la calle como en la pareja o hacia amigas. Sin embargo, añade que durante los talleres muchos participantes "sintieron vergüenza de género" y entendieron que "el acoso no es más que una vieja táctica de caza para asustar a las mujeres y hacer que acepten nuestra protección a cambio de sumisión".

# data[].attributes.attachment_link.description
Las mujeres crecen entre mensajes que les alertan del peligro de ser violadas por la calle, pese a que la mayor parte de agresiones sexuales las cometen hombres conocidos. Se enseña a las chicas a tener miedo pero no a defenderseTexto publicado en 'Más desiguales', el número 2 de la revista Cuadernos de eldiario.es.

# data[].attributes.body
El projecte It Gets Better (en català: “Millorarà”) va ser creat per Dan Savage en 2010 en resposta a l’augment de suïcidis de joves adolescents als USA, assetjats per homosexuals o perquè el seu entorn pensava que ho eren. L’objectiu del projecte és la prevenció del suïcidi entre joves LGTB a partir de testimonis de persones adultes que expliquen que les seus vides milloraran.

En les dues primeres setmanes el canal va aconseguir quasi set-cents vídeos, molts d’ells de persones cèlebres de totes les orientacions sexuals, per exemple el president Obama

# data[].attributes.attachment_link.title
It Gets Better (TODO MEJORA) - subtítulos en español

# data[].attributes.attachment_link.description
De acuerdo a algunos estudios, el número de suicidios de adolescentes homosexuales es de 2.3 a 2.5 veces más alto que el equivalente entre los heterosexuales; de acuerdo a otros, es hasta 5 veces más alto.

# data[].attributes.body
"El cazador cazado" es un proyecto que inició Alicia Murillo para denunciar el acoso callejero machista"

En resumen, cuando un hombre le dice algo relativo a su físico cuando va por la calle, ella graba con el móvil el diálogo que mantiene con él, y lo cuelga en internet, intercalándolo con sus reflexiones sobre la tan normalizada práctica del “piropeo” y por qué ésta constituye una forma cotidiana de agresión
sexista.”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'El cazador cazado' es un proyecto que inició Alicia Murillo para denunciar el acoso machista callejero. En resumen, cuando un hombre le dice algo relativo a su físico cuando va por la calle, ella graba con el móvil el diálogo que mantiene con él, y lo cuelga en internet, intercalándolo con sus reflexiones sobre la tan normalizada práctica del "piropeo" y por qué ésta constituye una forma cotidiana de agresión sexista.

EL CAZADOR CAZADO Nº 0, PRESENTACIÓN EN PÍKARA

A principios de septiembre, los cibermachistas organizados en el portal ForoCoches iniciaron una campaña de acoso y derribo contra Alicia. Plagaron de comentarios con insultos y amenazas sus vídeos en Youtube, y los denunciaron. Llegaron a colgar el teléfono móvil de Alicia en la Red, con lo que recibió varias llamadas intimidatorias. Paradójicamente, Youtube eliminó los vídeos acusándola de que sus fines eran "intimidar, acosar o amenazar". No corrimos mejor suerte con Vimeo, donde el vídeo de presentación del 'Cazador Cazado' para Pikara fue también eliminado.

Mientras Alicia encuentra un portal seguro para difundir sus vídeos, los publicamos en Pikara, convencidas en que se trata de un proyecto muy interesante para sensibilizar contra el acoso machista y empeñadas en que los antifeministas no se salgan con la suya. A continuación podéis ver el vídeo que grabó para Pikara explicando la iniciativa, y debajo todos los vídeos de 'El cazador cazado' que publicó en su blog vía Youtube. Cerramos la opción de hacer comentarios a este post, por razones obvias. Os invitamos también a ver los vídeos de humor que ha hecho Alicia para Pikara y que, mucho nos tememos, han sido probablemente los que tanto han enfadado a los antifeministas.

EL CAZADOR CAZADO Nº 1, ACOSADORES EN LA MANIFESTACIÓN DEL 1º DE MAYO

EL CAZADOR CAZADO Nº 2, ACOSADORES EN UN BAR

EL CAZADOR CAZADO Nº 3, EL ASESOR DE MODA

EL CAZADOR CAZADO Nº 4, CRÓNICA DE UNA SUERTE ANUNCIADA

EL CAZADOR CAZADO Nº 5, EL JUBILADO QUE HACÍA RADIOGRAFÍA CON LAS RETINAS

EL CAZADOR CAZADO Nº 6, EL DRAMA QUEEN

EL CAZADOR CAZADO Nº 7, EL CAZADOR CAZADO MÁS CORTO DE LA HISTORIA

Todos los vídeos de 'El cazador cazado'

¿Quieres debatir en un espacio tranquilo, seguro y libre de (machi)trols? Vente al foro de debate de Pikara Magazine

# data[].attributes.attachment_link.description
'El cazador cazado' es un proyecto que inició Alicia Murillo para denunciar el acoso machista callejero. En resumen, cuando un hombre le dice algo relativo a su físico cuando va por la calle, ella graba con el móvil el diálogo que mantiene con él, y lo cuelga en internet, intercalándolo con sus reflexiones sobre la tan normalizada práctica del "piropeo" y por qué ésta constituye una forma cotidiana de agresión sexista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Los datos recopilados por Pikara Magazine cifran en 236 los casos en el sistema público de enseñanza superior y desvelan que el acoso sexual y laboral, así como las discriminaciones e incluso las agresiones sexuales alcanzan a toda la comunidad universitaria, desde estudiantes hasta personal docente. Destacan la Unidad de Granada, con 65 casos registrados, la Universidad del País Vasco y la Universidad Autónoma de Barcelona con 23 cada una. Los 18 casos computados por la Complutense de Madrid son de acoso sexual.

Dicen que en las clases de Laura Llevadot se respira libertad. Profesora de Filosofía Contemporánea en la Universidad de Barcelona e investigadora en la Universidad de París 8, es una voz potente y rompedora en un entorno académico rígido y androcentrado.

¿Os acordáis cuando de adolescentes nos decían eso de "estudia para tener un futuro"? Ese relato forma parte ya de la historia. Se ha desvanecido. Forma parte de los valores de la modernidad pasada donde existían relatos estables, previsibles, donde existía un horizonte y certezas.
Pikara Magazine
Los análisis sobre la contribución de esta galerista y mecenas al arte contemporáneo están atravesados por una mirada masculina sexista que la describe como una niña rica que no entendía de arte.
Pikara Magazine
¿Os acordáis cuando de adolescentes nos decían eso de "estudia para tener un futuro"? Ese relato forma parte ya de la historia. Se ha desvanecido. Forma parte de los valores de la modernidad pasada donde existían relatos estables, previsibles, donde existía un horizonte y certezas.
Silvia Agüero Fernández
Soy gitana. Sufro la nostalgia, la rabia y el extraño sentimiento de añorar una lengua que no tuve, que le robaron a mi gente.

# data[].attributes.attachment_link.description
Los datos recopilados por Pikara Magazine cifran en 236 los casos en el sistema público de enseñanza superior y desvelan que el acoso sexual y laboral, así como las discriminaciones e incluso las agresiones sexuales alcanzan a toda la comunidad universitaria, desde estudiantes hasta personal docente.

# data[].attributes.body
Comparte citas de escritoras, científicas, políticas, artistas, periodistas, sociólogas, pensadoras, filósofas, activistas de todos los tiempos.

# data[].attributes.body
Blog para chicas confundidas por el amor que quieren desconfundirse. De Ianire Estébanez

# data[].attributes.attachment_link.description
Blog para chicas confundidas por el amor, y personas que quieren ayudar a desconfundir. Por más amores reales y menos cuentos. Ianire Estébanez.

# data[].attributes.body
“El régimen permanente de los cuerpos y el peligro de la obesidad son armas de distracción masiva que nos vende día a día la industria de la dieta. La salud viene en todos los talles y tamaños. Basta de patologizar la gordura y disfrazar de salud pública el odio a las corporalidades disidentes. A la mierda con tu policía de los cuerpos.”