# data[].attributes.headline
שתפו באופן חופשי קטעים שכתבתם/ן

# data[].attributes.subject
שתפו באופן חופשי קטעים שכתבתם/ן

# data[].attributes.headline
כתיבה בעקבות רעשי הרקע שאני שומעת/איריסים

# data[].attributes.subject
כתיבה בעקבות רעשי הרקע שאני שומעת/איריסים

# data[].attributes.body
שומעת הרעשים כרחש הגלים

עולים,יורדים,

מתעצמים ונמוגים.

מלאי קצף,מלאי רכות,מלטפים את הפנים והגוף,

ומכים בחוזקה כל נים ואיבר.

אט אט מסתדרים להם הרעשים,

ברצף מוזיקאלי מוכר שאליו מתרגלים:

העוצמה שהכתה הפכה מוכרת ואף פחות מאיימת,

ציפייה שיגיע עוד גל-כבר יותר נעימה,

כי כל גל שונה מקודמו ומזכיר מנגינה מוכרת ,

שכבר שכחה-היתה כלא היתה.

נותרה רק המחשבה-איזה גל יגיח?

בעוצה?ברוך?

האם אושיט ידיי כדי לשורו או להתמזג עימו?

להתקדם לעברו ,במטרה שיחלוף?

כי מה הטעם בלרדוף גלים?בין כך ובין כך..מטבע העולם הם יגיעו אלינו בחיים.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
כתיבה בעקבות רעשי הרקע שאני שומעת

# data[].attributes.headline
הקשבה לקולות הבית סביבי

# data[].attributes.subject
הקשבה לקולות הבית סביבי

# data[].attributes.body
יושבת במטבח, ושומעת את רעש המקרר, מטרטר ומטרטר. ימיו ספורים, זה ברור לכולם, אבל אני מושכת את הזמן. שמה עוד קערית לאגור את המים שנוזלים, מחזקת עם אזיקון צינורית בגב המקרר. ההתעלמות שלי מסופו הקרב בוודאי תוביל ליום דרמתי, דווקא כשהמקרר יהיה הכי מלא והכי נדרש, אז הוא ימות.

בתי הבכורה מתקלחת אחרי שחזרה מהים. אני שומעת את זרם המים, ופתאום שמחה ומתרגשת שיש לי בת, ושהיא גדולה ומתקלחת לבד. היא בת 16, אבל זה עדיין קסום בעיני, שהיא כבר לא תינוקת שאני צריכה לאחוז בה חזק שלא תחליק באמבט התינוקות מפלסטיק סגול.

ובין לבין, השקט של הבית עוטף אותי. יש את הבית, ויש אותי. יש את בתי, ויש את המקרר. והתחושה היא טובה. תחושה של מקום ובית והכל טוב.

הכל טוב.

מבחוץ אני שומעת את תנועת המכוניות, כמעט לא מורגשת יחסית לאיזור המרכזי שאנחנו גרות בו. אנשים חוזרים בעצלתיים מעוד יום עבודה. חופש גדול עכשיו, אז מרגיש שהכל קורה לאט יותר. בנינוחות.

ויש שקט בין מכונית למכונית. וזה שקט טוב. שקט מבורך.

נזכרת בשליח שהיה צריך להגיע. למה הוא לא בא? מתקשרת אליו, ועולה צליל החיוג. טווווו. טוווווו. טווווו.

אין מענה.

ואני ממתינה. בשקט.

אני יודעת, הוא יבוא.

# data[].attributes.headline
כתיבה אינטואיטיבית

# data[].attributes.subject
כתיבה אינטואיטיבית

# data[].attributes.body
מעניין לי איך ההשתלמות תתרום לי מבחינה אישית ומבחינה מקצועית במיוחד ואני בד"כ כותבת,היום לכלנו יש צורך לכתוב ולשחרר ולהוציא את הלחץהפנימי הנשפך מבחוץ לתוך הרוח שלנו. בחודשים האחרונים עברנו המוון רגשות, פחדים, מתח, כאב....לכן הכתיבה היא כלי מאוד חשוב, כלי השומע את הקול שלי, מרגיע אותי, רואה את הפערים שלי עמוק בנפש.

טוב שהמפגשים מתקיימים בחופשה, כך נתפנה יותר וברוגע יותר למפגשים, נתבונן לעומק בכתיבה שלנו.

נגאת

# data[].attributes.body
בעבר כתבתי המון, על בסיס יום יומי. במרוץ החיים הפסקתי. מאוד התגעגעתי לכתוב מבלי לחשוב ובלי ביקורת. פשוט לשפוך את הלב באמצעות היד. תודה!

# data[].attributes.body
לא הצלחתי היום.
לא הצלחתי לעצום עיניים, לא הצלחתי באמת לראות ולשמוע. אולי בגלל שפחדתי מהרגע הזה - מה שקורה כשאני צוללת פנימה, אל הרגע שלי עם עצמי. אני יודעת  שאתחבר לזה  כל כך שלא ארצה לעזוב אותו מהר.
כל בוקר אני קמה ומרגישה את הבית. שומעת את כל המשימות שצועקות אליי מכל פינה. הרשימות, הדברים שצריך לסדר, הילדים, הבית. הכל כל כך רועש.
אבל הפעם ניסיתי משהו אחר. הפעם זה הייתי אני, ואני צריכה רגע להקשיב פנימה. ופשוט לא הצלחתי.
איזו מיומנות זו - להקשיב. למה זה כל כך קשה לי? הרגעים מבחוץ מרעישים לי כל הזמן. תמיד יש עוד משהו, עוד משימה, עוד דבר שדחוף.
מתי אוכל לעצור ולהקשיב לעצמי? מתוך שקט ושלווה אמיתיים, ולא עוד סימון של מטרות ברשימות.
אני מחכה לשקט שלי שיגיע. יום אחד.

# data[].attributes.headline
מה פגשתי ? גלית דנון 

# data[].attributes.subject
מה פגשתי ? גלית דנון 

# data[].attributes.body
שעון חול מלא

מחלל לאט לאט

מלמעלה למטה.

רק גרגר אחד כל פעם יורד אל הלב

מה שהתחיל בתנועה גדולה

הופך לתנועה קטנה

כמעט ולא מורגשת

מגיעה עד הקרקע ופוגשת

תחתית חזקה נטועה באדמה.

ובכל זאת

עוד רגע השעות יתהפך

והתנועה תתחיל מחדש

האם היא זהה או אחרת ?

איזה גרגר יהיה הראשון

ואיזה יהיה אחרון.

איך הכל נראה זהה

אבל בטח אחרת.

# data[].attributes.headline
מה פגשתי גלית דנון 

# data[].attributes.subject
מה פגשתי גלית דנון 

# data[].attributes.body
שעון של חול מלא

מחלל לאט לאט

מלמעלה למטה.

רק גרגר אחד בכל פעם

יורד אל הלב

אחד ועד אחד

מה שהתחיל בתנועה גדולה

הופך לתנועה קטנה

כמעט לא מורגשת.

מגיעה עד הקרקע

ופוגשת תחתית נטועה באדמה

ובכל זאת...

עוד רגע שעון החול יתהפך

והתנועה תתחיל מחדש.

האם היא זהה או אחרת?

איזה גרגר יהיה הראשון

ואיזה גרגר יהיה אחרון?

איך הכל נראה זהה

אבל בטח אחרת.

# data[].attributes.headline
התבוננות פנימית ומטאפורה/איריסים

# data[].attributes.subject
התבוננות פנימית ומטאפורה/איריסים

# data[].attributes.body
אני הדלת-הדלת היא אני:))

אני מסתכלת עליה,על הדלת וחושבת:

כמה פעמים ביום אני עוברת בה מבלי לשים לב.

כמה פעמים אני יוצאת דרכה החוצה,אך נשארת קצת בפנים.

כמה פעמים אני שבה פנימה, אך עוד נושאת איתי את מה שבחוץ.

כמו הדלת שלי :

גם אני יציבה,לבנה,שקטה למראית עין,אך מלאה תנועה פנימית.

אני עומדת על הציר שבין פנים לחוץ.

יודעת מתי להיפתח-ברוחב לב,בפנים מאירות,במבט מקבל,במילים מזמינות.

ויודעת גם מתי להיסגר-להגן,לשמור,לבחור אם לצאת לעולם או להיכנס להתבוננות אל רחשי ליבי.

כמו דלתי,אני נושאת עליי מגנטים של זיכרונות,אהבות קטנות,פתקים והודעות של חיים.

כמו הדלת,גם אני לא רק אמצעי.

אני סף,אני מעבר,אני שומרת סוד ופותחת הזדמנות.

הידית האפורה בי,הצד שמניע אותי לפעמים בידי ולפעמים בידיהם של אחרים ...

אבל בסוף,אני היא זו שקובעת אם להיפתח או להישאר סגורה.

אני דלת,אך אני גם בית:)

# data[].attributes.headline
התבוננות פנימה ומטאפורה/איריסים

# data[].attributes.subject
התבוננות פנימה ומטאפורה/איריסים

# data[].attributes.body
אני הדלת-הדלת היא אני:))

אני מסתכלת עליה,על הדלת וחושבת:

כמה פעמים ביום אני עוברת דרכה מבלי לשים לב.

כמה פעמים אני יוצאת באמצעותה החוצה,אך נשארת קצת בפנים.

כמה פעמים אני שבה פנימה אך עוד נושאת איתי את מה שבחוץ.

כמו הדלת שלי :גם אני יציבה,לבנה,שקטה למראית עין,אך מלאה תנועה פנימית.

אני עומדת על הציר שבין פנים לחוץ.

יודעת מתי להיפתח -ברוחב לב,בפנים מאירות,במבט מקבל,במילים שמזמינות.

יודעת גם מתי להיסגר- להגן, לשמור,לבחור.

אני נושאת עליי מגנטים של זיכרונות,אהבות קטנות, פתקים והודעות של חיים.

כמו הדלת,גם אני לא רק אמצעי.

אני סף,

אני מעבר,

אני שומרת סוד ופותחת הזדמנות.

הידית האפורה בי,היא הצד שמניע אותי,

לפעמים בידי ולפעמים בידיהם של אחרים.

אבל בסוף,

אני היא זו שקובעת אם להיפתח או להישאר סגורה.

אני דלת , אך אני גם בית:))

# data[].attributes.headline
חשיבות הכישלון

# data[].attributes.body
חשיבות הכישלון להצלחה

לדעתי, כישלון הוא שלב הכרחי בדרך להצלחה. אנשים נוטים לפחד להיכשל, אך לעיתים דווקא הכישלונות מלמדים אותנו את השיעורים החשובים ביותר. הם מאלצים אותנו לעצור, לחשוב מחדש ולנסות גישות אחרות. אני עצמי חוויתי כמה כישלונות בחיים ו בלימודים, אך כל אחד מהם תרם לי בדרך כלשהי – גרם לי להשקיע יותר, לבקש עזרה, או לפתח משמעת עצמית. לכן אני מאמינה שכישלון איננו סוף הדרך, אלא מדרגה בדרך להצלחה.

בותינה

# data[].attributes.body
חיי קצרים

כך אנשים אומרים

באים, הולכים ומהר מתקדמים.

כמה אחר הזמן שבא והולך

ממש אתמול החזקתי אפרכסת ועכשיו היא לא פה

# data[].attributes.headline
התבוננות ביתית 

# data[].attributes.subject
התבוננות ביתית 

# data[].attributes.body
לשמיים אני פונה

לנשום מספיק אוויר

לשמיים פונה

לקבלת אנרגיית אור

לשמיים פונה

לקבלת מספיק חום

לשמיים פונה

להמשיך ולגדול בעוצמה

לשמיים פונה

כדי שכולנו נמשיך בחיים

לשמיים פונה

האצבעות שלי הידיים שלי ...

כל כולי , כולי ...

לשמיים פונה

נגאת בדארנה

# data[].attributes.headline
חוזרת לקולות.

# data[].attributes.subject
חוזרת לקולות.

# data[].attributes.body
חוזרת לקולות של הנפש. לקולות הבית. קולות שכיחיים שכבר שכחתי לשמוע.

איזו מותרות להקשיב לקולות השכיחיים של היום יום , כשאנשים חוזרים בעל כורחם אל קולות המלחמה והקרב.

בחוץ העולם רועד, זועק. אנשים לא יוצאים מהבתים או שלא חוזרים לקולות הבית שלהם לעולם.

# data[].attributes.headline
מה שלומי? מה שלום הלב שלי?

# data[].attributes.subject
מה שלומי? מה שלום הלב שלי?

# data[].attributes.body
וואו, הרבה זמן לא שאלתי את עצמי מה שלומי ובטח לא מה שלום הלב שלי.

הלב שלי עמוס, מלא רגשות ומלא בהמון שכבות. שאולי צריך לקלף על מנת לחדור אליו.

אני מרגישה שהוא עבר כל כך הרבה דברים ב5 שנים האחרונות.

שיברון לב,

פרידה

חרדות,

דאגות,

התחלות חדשות,

חיים חדשים

אכזבות

ואהבה.

למדתי על עצמי בתקופה האחרונה כ"כ דברים שלפעמים אני לא יודעת מה שלומי.

# data[].attributes.body
חוזרת לקולות.

חוזרת לקולות הבית. לקולות השכיחיים של החיים. קולות שלידי כל הזמן ולא שמעתי.

איזו מותרות להקשיב לקירות. בעולם בו אנשים חוזרים בעל כורחם לקולות הקרב, בעולם בו אנשים לא זוכים לחזור לקולות הבית שלהם.

# data[].attributes.headline
שכבות הבגרות מצטברות ע

# data[].attributes.body
שכבות הבגרות מצטברות עלי. אני רואה אותי עוברת את שכבת הלבה. מגיעה אל הגרעין האמיתי , אל הסערה. אל אבק הכוכבים שאני ביחס לחיים שלמים. נוצרים ועוברים הלאה. אני סך כל אבותיי, אהוביי, ילדי.

באחריותי לצעוד בדרך השכבות אל דרך חדשה, להרים רגליים ולהמשיך במסע.

# data[].attributes.body
ליבי דומה לסיר קוסקוס.

מושקע, חם ואוהב באמת. רך ומפנק, רגיש וענני.

הלב שלי הוא טעם הבית.

היכולת להגשים חלומות קטנים, קצת אומץ להזיז את עצמי מעצמי. זה חופש הלב.

נפשי דומה לטרמפולינה. כל רגש משאיר חותם לרגע עלי. חלקם קופצים בעוצמה, חלקם בעדינות. לפעמים זה מהנה, לפעמים חזק וצריך להאט ולעצור את הקפיצות.

# data[].attributes.headline
מה הלב שלי מרגיש היום 

# data[].attributes.subject
מה הלב שלי מרגיש היום 

# data[].attributes.body
נורית

היום אני מרגישה עייפה ומוצפת. אני לבד עם הילדים, כל האחריות עליי, וזה פשוט שואב ממני הכול. אני מנסה להבין מה אני צריכה — אבל קשה לי אפילו לעשות סדר בראש.

יש עומס מכל כיוון: רגשי, פיזי, מנטלי. אני מרגישה שאני זקוקה לחופש. לרגע אחד לנשום. לשקט.

אבל אני גם יודעת שאפילו אם יהיה לי את הרגע הזה — כנראה לא אצליח להיות בו באמת. כי אצלי, גם בחופש, הראש ממשיך לעבוד. אני כל הזמן חושבת על מה שקורה מסביב, על מה עוד צריך להספיק. השליטה נותנת לי תחושת ביטחון, אבל גם לא נותנת לי מנוחה

# data[].attributes.headline
מה שעושה אותי שמחה 💛

# data[].attributes.subject
מה שעושה אותי שמחה 💛

# data[].attributes.body
להיות עם המשפחה שלי, לשמוע את הצחוק שלהם ולדעת שהם קרובים אליי.

לשבת מול הים, להרגיש את הרוח והשקט שמנקה את הנפש.

לקבל הודעה טובה שממלאת את הלב באור באמצע היום.

לצאת לטיול, לגלות מקומות חדשים ולהרגיש חופשית בדרך.

לשמוע מילים טובות שמזכירות לי שאני אהובה ומוערכת.

ללכת לחדר כושר עם חברתי הכי קרובה – לא רק בשביל להתאמן, אלא כדי לראות אותה, לשתף, ולדבר איתה מהלב.

# data[].attributes.headline
מבוקש לו סל/איריסים

# data[].attributes.subject
מבוקש לו סל/איריסים

# data[].attributes.body
מבוקש
סל מחורר ,שימולא בכל טוב
ויסנן מתוכו את הלא צריך,
את הבנאלי,את המשומש.

סל עם בסיס איתן,שיעמוד בכל עת נדרשת
וידע את הכיוון לאן.

מבוקש:
אדם.
בהיפוך אותיות-->סל שהפך ללס.

אדם כשכבת קרקע אשר התהוותה
מרוחות שהביאוהו עד הלום:
לאדם יציב, איתן,חזק כיהלום
ועוד נותרה בו זיקת החלום.

# data[].attributes.headline
מה אני צריכה

# data[].attributes.subject
מה אני צריכה

# data[].attributes.body
אני צריכה חופשה. לא כי בא לי להתפנק, אלא כי הגוף והנפש מבקשים אוויר. אני מרגישה איך אני רצה כל הזמן – בין הכיתה, הבית, המטלות, הבקשות, הדאגות. כאילו כולם מושכים ממני עוד קצת, ועוד קצת, ואני נותנת – כי אני אמא, כי אני מורה, כי אני בת זוג לאיש קבע שלא תמיד נוכח.

אבל עמוק בפנים, אני יודעת – גם לי מגיע. מגיע לי לנשום באמת, בלי השעון שמתקתק לי בלב. להיות רק עם עצמי, להיזכר מה אני אוהבת, מה עושה לי טוב. אני צריכה רגע שקט, שבו אף אחד לא שואל אותי כלום, לא צריך ממני כלום. רק אני, מול השקט, מתמלאת מחדש

# data[].attributes.headline
מה עושה אותי שמחה-שובל

# data[].attributes.subject
מה עושה אותי שמחה-שובל

# data[].attributes.body
1. בוקר שקט עם קפה חם – בלי למהר לשום מקום, רק את, השקט והקפה.

2. שיחה עמוקה עם חברה טובה – כזו שמרגישה כמו חיבוק לנשמה.

3. יום חופשי לעצמך – ללכת לאן שבא לך, בלי תכנון, בלי הספקים.

4. חיבוק ארוך מהבנות – כזה שממיס את כל העייפות.

5. לילה טוב של שינה רצופה – בלי התעוררויות, בלי מחשבות, רק מנוחה אמיתית.

6. זמן איכות לבד עם בן הזוג – בלי טלפונים, בלי הפרעות, רק אתם כמו פעם.

7. חופשה עם חברה טובה להטענת כוחות – לצחוק, לנוח, ולזכור מי את מעבר להכול

# data[].attributes.headline
מה אני צריכה 

# data[].attributes.subject
מה אני צריכה 

# data[].attributes.body
אני צריכה חופשה. לא רק הפסקה מהעבודה או יום בלי שיעורים, אלא באמת – חופשה לנפש. מרחב שבו אני יכולה לנשום עמוק, בלי למהר, בלי להספיק, בלי לחשוב על מה עוד צריך לעשות. השגרה שלי עמוסה ותובענית, כמו שרק מורות יודעות – ימים שלמים של הקשבה, נתינה, הכלה, אחריות. וכשאני יוצאת מהכיתה, אני ממשיכה ישר למשמרת הבאה – בבית, עם שתי ילדות קטנות שזקוקות לי כל רגע, ובעל איש קבע שלא תמיד נמצא. אני רצה בלי לעצור, כל הזמן נותנת, דואגת, מספיקה.

אבל בתוך כל זה – אני הולכת לאיבוד. שכחתי מתי באמת עצרתי לחשוב עליי, על מה שאני צריכה, על מה שעושה לי טוב. אני רוצה מקום להיטען, להרגיש שוב מי אני, בלי הכובד, בלי הדרישות, בלי להיות זמינה לכולם כל הזמן. אני זקוקה לזמן שבו אני לא רק עושה, אלא פשוט קיימת. זמן לעצמי. לנוח, להתרוקן, להתמלא מחדש. כי כשאני שוכחת את עצמי – בסוף, הכל מתערער.

אני לא מרשה לעצמי לבקש הרבה, אבל עכשיו אומר אני צריכה רגע בשבילי

# data[].attributes.headline
נפשי דומה ל../איריסים

# data[].attributes.subject
נפשי דומה ל../איריסים

# data[].attributes.body
נפשי דומה לפלסטלינה,
כחומר ביד היוצר.
אחר לישה חוזרת ונישנית,
היא הופכת ליצירה
ייחודית,
בלעדית,
לגרסה הטובה ביותר של שלי:

צבעונית.
עמידה.
יציבה.
דינמית.
מיטיבה.

נכונה תמיד לשנות צורתה
בהתאם למצב ולמציאות המשתנה:)

# data[].attributes.body
אז חזקה

אני אישה חזקה לא מקבלת עזרה, אני יכולה, מגדלת ילדים עובדת לומדת נהנית מהחיים.

כל העולם מצדייע לי על הכוח והחוזקה. ולפעמים לפעמים אני לא האכי חזקה, אני צריכה כתף להישען עליה, אבל אני גם לא מצליחה לחפש כי אני עדיין לא מצליחה להודות אפילו ביני לבין עצמי שאני לפעמים צריכה עזרה.

# data[].attributes.headline
בותינה סואעד

# data[].attributes.body
בותינה סואעד

רציתי לשתף אותכם בכתיבת חוויה אישית לאחר הקריאה שלי ל ספר עיורון (Blindness) לסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו שהוא יצירה עוצמתית ועמוקה מאוד שקיבל עליו פרס נובל ולהביע את ההשפעה שהספר השאיר עליי...

זהו סיפור על מגפה, שנותן משל מצמרר על החברה האנושית — על הפחד על ההידרדרות המוסרית, על חמלה, מנהיגות, ואנושיות שמתעקשת לשרוד גם במצבים הקשים ביותר.

מה שהשפיע עליי במיוחד זו העובדה שאין שמות לדמויות. הם "האישה של הרופא", "הילד עם הפזילה" – והעובדה הזו מוחקת את הזהות האישית של כל אחת ואחד מהם, ומדגישה את ההפיכה ההדרגתית שלהם ליצורים הישרדותיים. זה גרם לי לחשוב עד כמה קל לאבד את עצמנו כשאנחנו מאבדים שליטה על העולם שסביבנו.

התחביר צפוף, כמעט בלי פסקאות ודיאלוגים מסודרים – שגרום לקורא לחוות את הבלבול, את החרדה ואת האובדן.

הדמות של האישה של הרופא, היחידה שלא מתעוורת, נשארה איתי גם אחרי סיום הספר. היא לא רק עדה לאסון היא מנהיגה אם, מראה מוסרית.

הסיום השאיר בי תקווה אבל גם תחושת אי־נוחות. האם נלמד מהמשבר הזה? או שחזור ההרגלים הישנים שלנו..

# data[].attributes.headline
רציתי לשתף אותכם בכתיבת חוויה אישית

# data[].attributes.subject
רציתי לשתף אותכם בכתיבת חוויה אישית

# data[].attributes.body
לאחר הקריאה שלי ל ספר עיורון (Blindness) לסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו שהוא יצירה עוצמתית ועמוקה מאוד שקיבל עליו פרס נובל ולהביע את ההשפעה שהספר השאיר עליי...

זהו סיפור על מגפה, שנותן משל מצמרר על החברה האנושית — על הפחד על ההידרדרות המוסרית, על חמלה, מנהיגות, ואנושיות שמתעקשת לשרוד גם במצבים הקשים ביותר.

מה שהשפיע עליי במיוחד זו העובדה שאין שמות לדמויות. הם "האישה של הרופא", "הילד עם הפזילה" – והעובדה הזו מוחקת את הזהות האישית של כל אחת ואחד מהם, ומדגישה את ההפיכה ההדרגתית שלהם ליצורים הישרדותיים. זה גרם לי לחשוב עד כמה קל לאבד את עצמנו כשאנחנו מאבדים שליטה על העולם שסביבנו.

התחביר צפוף, כמעט בלי פסקאות ודיאלוגים מסודרים – שגרום לקורא לחוות את הבלבול, את החרדה ואת האובדן.

הדמות של האישה של הרופא, היחידה שלא מתעוורת, נשארה איתי גם אחרי סיום הספר. היא לא רק עדה לאסון היא מנהיגה אם, מראה מוסרית.

הסיום השאיר בי תקווה אבל גם תחושת אי־נוחות. האם האנושות תלמד מהמשבר הזה? או שתחזור מיד להרגלים הישנים?

בותינה סואעד

# data[].attributes.headline
דברים שאני משתפרת בהם כל יום 

# data[].attributes.subject
דברים שאני משתפרת בהם כל יום 

# data[].attributes.body
להכין אוכל טעים כמו אמא אמיתית

פחות למהר לכעוס

קודם להרגיע את עצמי, ואחר כך גם לדבר

לסתום את הפה ברגעים מסויימים

ולפתוח אותו באחרים

להרגיש חופש בתוך הגוף שלי

לחבק את הילדה שבי

ולחגוג את האישה שאני

# data[].attributes.headline
דברים שאני משתפרת בהם כל יום

# data[].attributes.subject
דברים שאני משתפרת בהם כל יום

# data[].attributes.body
להכין אוכל טעים כמו אמא אמיתית

פחות למהר לכעוס

קודם להרגיע את עצמי ואחר כך גם לדבר

לסתום את הפה ברגעים מסויימים

ולפתוח אותו באחרים

להרגיש חופש בתוך הגוף שלי

לחבק חזק את הילדה שבי

לחגוג את האישה שאני