# data[].attributes.body
La Bruixa de la Catedral és una gàrgola gòtica de la primera meitat del segle xiv.

Representa una dona amb la boca oberta. Porta un vestit llarg i sosté un rotlle de pergamí a les mans amb una inscripció. Els dies que plou serveix com a canonada de desguàs de l'aigua.

En el 2012, el XVI premi Nèstor Luján de la novel·la històrica va ser per la a 'La Bruixa de la pedra' de l'escriptor Miquel Fañanàs, basada en la llegenda d'aquesta gàrgola.

A Girona, fa molts anys, una dona dedicada a bruixeria que volia mostrar el seu odi a la religió, llençava pedres al temple catedralici. Alguns diuen que les pedres les llançava a la processó de Corpus. Ella volia apedregar els símbols religiosos. Un dia, la bruixa es va convertir en pedra i la van posar a la part més alta de la paret del temple perquè no digui cap maldat sinó únicament neta aigua caiguda dels núvols. I la van col·locar mirant cap a terra. Una cançó popular diu ingènuament la maledicció divina: "Pedres tires, pedres tiraràs, de pedra quedaràs..."

# data[].attributes.body
La seva església, dedicada a l'Anunciació, constitueix un dels edificis més característics del primer gòtic català. Aquesta església fou consagrada el 1339 .Durant el segle XVII l'església fou redecorada i es construïren noves capelles d'estil barroc .Al segle XVIII, i com a prolongació de les del parament nord, es construïren dues capelles barroques, dedicades a sant Dalmau Moner i a la Mare del deu del Roser.

L'edifici conventual, a migdia de l'església.Ha sofert diverses ampliacions i modificacions. L'edifici s'organitzava entorn de dos claustres: un d'ells, romànic de transició, que fou enderrocat, i un altre, gòtic, contigu a l'església.El claustre més proper a l'església que es troba pràcticament sencer és de final del segle XIII i principis del segle XIV i representa la transició entre el romànic i el gòtic .En el convent hi residí l'inquisidor Nicolau Eimeric, i també sant Dalmau Moner i Sant Francesc Coll. Després de l'exclaustració del 1835, el convent fou destinat a caserna. El 1945 l'església fou abandonada pels militars.

El 8 de juliol del 1985 fou declarat monument historicoartístic nacional. El 2000 s'hi va establir la Facultat de Lletres de la Universitat de Girona, I des de l'inici del curs 2005-2006 també allotja la Facultat de Turisme.

# data[].attributes.body
El monestir de Sant Pere de Galligants, del qual només en resten visibles l’església i el claustre, és una de les mostres més impressionants de romànic català. No es coneix la data de la seva fundació, però ja existia a la primera meitat del s. X. Del monestir preromànic no en queda gairebé res. La construcció de l’edifici actual s’inicà a la primera meitat del segle XII, vers el 1131, data en què Ramon Berenguer el Gran va llegar un important donatiu per sufragar les obres. A la darreria d’aquest segle es degué acabar el claustre.

Ara s'utilitza des del 1857 com a Museu d'Arqueologia de Catalunya. Estil Romanic, construcció al segle XII,

# data[].attributes.body
El primer recinte emmurallat de la ciutat data del segle I aC (entre els anys 80 i 70 aC). La població fortificada va ser aixecada durant l'època en què el general romà Gneu Pompeu Magne fundà la ciutat de Gerunda en el marc de les guerres sertorianes per controlar les comunicacions amb l'imperi a través de la Via Heràclia . La muralla resseguia l'orografia del terreny i, per aquest motiu, prengué una forma triangular d'una àrea aproximada de 6 ha; el cardo maximus, era l'actual carrer de la Força i el decumanus maximus, no ha estat identificat i devia presentar un traçat irregular. Algunes investigacions conclouen que part de la muralla romana podria haver estat construïda sobre restes d'altres muralles. El material utilitzat pels romans fou pedra sorrenca de Domeny.

El traçat original de la muralla es pot seguir en l'actualitat gairebé completament. El baluard de planta quadrada de Torre Gironella conformava el vèrtex superior i punt més alt de les muralles ciutat: la presència de la torre (l'única de tota la muralla) s'explica per la necessitat de defensar un punt d'alçada inferior a les muntanyes que l'envolten. Durant tot aquest tram les restes republicanes no són sempre presents i es troben sobretot en els fonaments de la construcció. Des d'aquest punt, la muralla ressegueix aproximadament l'actual carrer Ballesteries, la pujada de Sant Feliu i de nou cap al vèrtex superior després de fer un angle de 90 graus. A l'altura de l'església de Sant Feliu és on es troben les restes més importants d'opus poligonal.

Ara s'utilitza com a zona de pas o per passejar. Estil. Segle XX

# data[].attributes.body
La plaça de l'Oli és una plaça situada al Barri Vell de Girona amb aquest nom l'any 1368. El carrer del Sac, que després va perdre el seu nom i va quedar incorporat en el conjunt de la plaça, ja és documentat des del segle XV. El carrer del Sac era i és el cul-de-sac que surt a prop del costat de la porta de l'església del Carme. Inicialment va servir de mercat de l'oli.

Té una forma de triangle irregular i s'hi arriba des del carrer Ciutadans i anant en direcció nord, actualment està indicada com el punt d'intersecció entre els carrers Cort Reial (esquerra), del Sac i Pujada Sant Domènec (dreta), Ciutadans (sud) i Força (nord), però la plaça de l'Oli és la petita plaça que es troba arribant al final del carrer del Sac, el qual queda tancat per un edifici on hi ha unes oficines de la Diputació de Girona.

En aquesta plaça hi ha diverses cases senyorials.

Al carrer de Carreres Peralta, situat a la plaça de l'Oli, es troba el palau de Caramany un edifici senyorial dels segles XVI-XVIII que pertanyia originàriament a la família Caramany. Entre els segles XII i XIV es va produir a Girona un creixement urbà que va fer augmentar molt la superfície urbana i la població.

# data[].attributes.headline
3-Monument de Sant Narcís i llegenda de les mosques.

# data[].attributes.subject
3-Monument de Sant Narcís i llegenda de les mosques.

# data[].attributes.body
L’any 1285 . Els gironins van tancar les portes als francesos.

Les tropes franceses van que quedaven fora de la muralla. L’església de St. Feliu que quedava fora de la muralla va ser ocupada com central militar. Com que el sepulcre de St. Narcís estava dins i per tal de desanimar els gironins van obrir el sepulcre de Sant Narcís i van escampar les restes del Sant pels carrer.  Un fuster que ho va veure, ho va recollir i ho va posar una caixa Aquell mateix dia el fuster va veure que del sepulcre de Sant Narcís en començaven a sortir unes mosques de la mida d’una gla. El gran núvol de mosques va anar al campament dels soldats francesos que es van veure atacats per un exèrcit de mosques enfurismades que els pessigaven i punxaven. Els francesos van haver de fer-se enrere i tornaren cap a França.

# data[].attributes.body
L'església de Sant Feliu de Girona és documentada des de l'any 882, L'edifici, amb un campanar que constitueix una fita essencial en la imatge monumental de la ciutat. La primera referència a una primitiva comunitat cristiana el dels primers anys del segle XI el poeta hispanoromà Aureli Climent Prudenci. Testimonia Himne de les Corones el martiri de Fèlix.El culte i la devoció al màrtir gironí va adquirir gran importància tant a la península Ibèrica com al sud de la Gàl·lia.Al costat de la Via Augusta romana, a la sortida de Girona, hi hauria un temple martirial paleocristià, bastit en l'indret on hauria mort el màrtir Sant Feliu.Una dada que permet deduir el gran predicament del temple és que ja el rei Recared va donar a l'església una corona d'or votiva que fou robada per Paulus per fer-se coronar rei a Narbona i restituïda pel rei Vamba.La campanya d'excavacions a l'interior de la col·legiata de Sant Feliu realitzada el gener de l'any 2010 va permetre conèixer alguns detalls de la construcció. Es tractaria d'una construcció d'entre finals del segle VI i principis del segle VII .La campanya d'excavacions també va posar al descobert diverses tombes nobles dels segles VI i VII, que, segons tots els indicis, pertanyien als primers bisbes de la ciutat.

# data[].attributes.body
Els Banys Àrabs de Girona són en realitat un edifici romànic del segle XII que va ser reformat a finals del segle XIII. Després del setge de 1285 van ser desmantellats, per la qual cosa l'any 1294 Jaume II li donàra a Ramon de Toilà per a la seva reconstrucció. Van deixar de funcionar al segle XVI i van ser adquirits per les monges caputxines l'any 1618 per tal d'establir-hi un convent. A partir de l'any 1929 es van iniciar les obres de restauració, amb la intervenció dels arquitectes Rafael Masó i Emili Blanch. Ara s'utilitza bàsicament per fer visites guiades. Estil Romanic. Es va construir al segle XII

# data[].attributes.body
El cul de la Lleona és una escultura d'arquitectura gòtica feta amb pedra calcària i construïda al segle XII.

Forma part de l'inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i està situada a Girona.

La fama va augmentar sobretot des de 1986 l'any en què es va fer una còpia de l'original conservat al Museu d'art de Girona que es va ubicar al carrer de Calderers, a prop de l'escala de l'església de sant Feliu.

La seva llegenda ha traspassat fronteres i és una de les icones turístiques de la ciutat.

En la representació simbòlica dels animals el lleó es correspon amb l'element del foc. En el simbolisme de l'aquímia, el lleó és l'animal de les qualitats necessàries, situat entre el fènix i el drac. La dita diu "No pot ser veí de Girona qui no faci un petó al cul de la lleona", o també es diu "Només podràs tornar a Girona si has fet un petó al cul de la lleona".

Anteriorment, per fer-li un petó al cul de la Lleona, havies d'utilitzar la teva pròpia força dels braços per arribar-hi, però fet que el novembre de 2015 un turista francès va morir a causa de les greus ferides perquè va caure mentre intentava fer la tradició de fer-hi un petó; van decidir que durant un temps no es podia fer-li un petó i a l'any següent van fer una escala per pujar fàcilment i que ningú més caigués.