# data[].attributes.body
Utilitza aquesta eina d'IA per generar poemes amb temàtiques romàntiques pròpies de l'època medieval.

# data[].attributes.attachment_link.title
Literatura romàntica - Viquipèdia, l’enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per a la seva verificabilitat.

# data[].attributes.body
Una col·lecció de poemes clàssics medievals que poden servir com a base o inspiració per als teus propis poemes.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 poemes d’amor en català per celebrar el Dia Mundial de la Poesia

# data[].attributes.attachment_link.description
Us proposem una tria de deu textos escrits tots fa menys de 100 anys

# data[].attributes.body
Eina d'IA per crear poemes satírics amb l'estil i humor de l'Edat Mitjana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'humanisme i la literatura italiana del segle XV

Entre la fi del segle XIV i les primeres dècades del XV, a Itàlia es va iniciar un procés de transformació de la cultura que, un segle més tard, dominà tota la vida intel·lectual europea i donà lloc a l'ampli moviment d'idees del Renaixement. Per a comprendre la singularitat i el sentit d'aquest procés és necessari tenir en compte els contextos que van fer possible el desenvolupament a Itàlia d'aquesta nova cultura, que anomenem humanisme, i descriure atentament alguns dels seus trets més essencials.

Les arrels italianes de l'humanisme

L'afany d'imitar la llengua i l'estil d'aquests autors havia de desvetllar ben aviat un interès genuïnament literari pel conjunt de les lletres clàssiques, com també el gust de consagrar les hores de lleure a l'intercanvi d'epístoles o a la composició de versos en una llengua depurada i selecta, ben distinta del llatí habitual entre els escrivans i els clergues medievals. Pel que fa als juristes, que generalment constituïen la classe dirigent dels comuns italians, el seu interès se centrava sobretot en el vessant pràctic del dret civil, és a dir, la recerca de solucions per als problemes que diàriament es plantejaven a l'administració de justícia, de manera que aquesta orientació particular va encaminar-los a un estudi minuciós del dret romà amb la intenció d'aplicar-lo a les realitats del present. L'interès pel dret no va trigar a estendre's, però, a altres aspectes de la civilització romana, com ara la història o la filosofia moral. En definitiva, els nous intel·lectuals italians van començar a percebre la necessitat de restaurar un patrimoni cultural (lingüístic, literari, jurídic, històric i filosòfic) que consideraven propi i, alhora, perdut en la distància dels segles, i d'aquesta percepció va néixer el germen de la consciència històrica moderna, ingredient essencial de l'humanisme.

És evident que la voluntat de restaurar amb rigor històric el patrimoni cultural de l'antiguitat exigia el coneixement de la llengua de la Grècia clàssica; en aquest sentit, els intel·lectuals de la península italiana es trobaven també en una posició immillorable. Des de mitjan segle XIII, els mercaders italians gaudien d'unes relacions comercials privilegiades amb la Mediterrània oriental de llengua grega, i tant a Pàdua com a Nàpols hi va haver algunes persones capaces de llegir obres gregues i de traduir-les al llatí. No fou, però, fins el 1360 que, a instàncies de Giovanni Boccaccio, un professor de grec va establir-se temporalment a Florència a càrrec del comú; l'experiència es consolidà el 1397, any en què el diplomàtic bizantí Manuel Crisoloras, autor d'una traducció llatina de la República de Plató i d'una gramàtica grega titulada Erotèmata, va iniciar a Florència una sèrie de cursos de grec, als quals va assistir el gran humanista Leonardo Bruni.

Els espais de l'humanisme

Durant la primera meitat del segle XV, a la Itàlia del nord i del centre es va configurar de mica en mica un nou panorama polític regit pel sistema de les signorie (vegeu "L'edat mitjana"), a mesura que un nombre reduït de ciutats (principalment Milà, Florència i Venècia, però també Pavia, Màntua, Verona, Ferrara, Bolonya i d'altres), un cop acabada l'època de les lligues comunals, anaren aglutinant les velles estructures municipals sota un nou poder regional. A més, el fet que les senyories aconseguissin sostreure els comuns a la influència política del papa va tendir a convertir Roma i els territoris pontificis en un estat entre estats, una potència italiana amb interessos estrictament particulars. Finalment, la possessió del regne de Nàpols, llargament disputada entre els Anjou i Alfons IV de Catalunya, anomenat el Magnànim, va recaure definitivament sobre aquest monarca el 1442. Aquest procés irreversible de concentració del poder polític no va aturar, però, les tendències culturals que havien nascut al bressol dels antics comuns, sinó que, ben al contrari, va afavorir la seva maduració en un autèntic moviment humanístic. Els nous prínceps, dotats o no d'una selecta educació, van descobrir de seguida els beneficis d'oferir el seu mecenatge a una elit d'intel·lectuals que podien servir les causes polítiques de l'estat, no solament com a juristes o com a mestres d'eloqüència, sinó també com a historiògrafs, panegiristes o erudits.

La cúria pontifícia va ser un altre medi especialment favorable al perfil professional dels humanistes i a la difusió internacional de les seves aportacions: Leonardo Bruni (1370-1444) i Poggio Bracciolini (1380-1459), autor d'un famós i divertit recull d'anècdotes conegut pel títol de Liber facetiarum, van ocupar el càrrec de secretaris pontificis abans d'esdevenir cancellers de Florència; després de la seva etapa napolitana, també Lorenzo Valla va acudir a Roma, on va ser oficial de la cúria i, més tard, secretari del papa Calixt III (1455-58), nom que adoptà el valencià Alfons de Borja en arribar al papat. Fins i tot un humanista com el noble sienès Enea Silvio Piccolomini (1405-1464), coronat com a poeta al Capitoli (1442) i autor d'una cèlebre ficció sentimental, la Historia de duobus amantibus Eurialo et Lucretia (1444), va accedir al pontificat amb el nom de Pius II (1458) i des d'aquesta posició va afavorir, amb algunes reserves, els treballs històrics i lingüístics de molts humanistes que propugnaven idees ben apreciades per l'Església, com ara la universalitat del llatí o la necessitat d'una concòrdia entre cristians per tal de fer front a l'amenaça turca. Un dels principals humanistes catalans del segle XV, el barceloní Jeroni Pau (1458-1497), va prestar servei a la cúria romana durant bona part de la seva vida.

El protagonisme de les senyories com a centres de la cultura humanística no va fer sinó augmentar amb el pas de les dècades. A Milà, els Visconti, com després els Sforza, van acollir al seu servei humanistes locals de renom, com Pier Candido Decembrio (mort el 1427). A Ferrara, la llarga tradició de mecenatge de la família d'Este assolí la seva màxima esplendor amb la figura d'Ercole I (1471-1505), protector de les arts. A Florència, des de mitjan segle XV, el llinatge dels Mèdici va ensenyorir-se del poder i va inaugurar una època brillant per a la nova cultura. L'any 1463, Cosimo de Mèdici encarregava a Marsilio Ficino una traducció llatina completa del corpus platònic i li procurava una vil·la que esdevindria seu de l'Accademia Platonica de Florència. Pocs anys més tard accedia a la senyoria Lorenzo de Mèdici, dit el Magnífic (1449-1492), un admirador fervent de la literatura i de les arts, i també un mecenes instruït i generós: va acollir a la seva cort literats com Luigi Pulci i Agnolo Poliziano, va protegir humanistes com Marsilio Ficino i Giovanni Pico della Mirandola, va envoltar-se d'artistes com Giuliano da Sangallo, Verrocchio, Pollaiuolo, Mino da Fiesole, Botticelli i Ghirlandaio, i va dotar Florència de nombroses biblioteques (vegeu "L'art del Renaixement").

La incorporació progressiva de l'humanisme en els programes de les universitats italianes i europees, en substitució dels models educatius escolàstics, va suposar finalment la conquesta de l'espai intel·lectual més important d'Occident i l'autèntic inici de la cultura moderna.

Plantejaments essencials de l'humanisme

La suma d'aquests plantejaments intel·lectuals és suficient per a comprendre el privilegi que els humanistes atorgaren a l'epistolografia, a la historiografia i a la tractadística (sobre temes lingüístics, polítics, morals o religiosos, i de vegades en forma de discurs o de diàleg) en la seva activitat literària. En tots els casos, procuraren d'imitar el model dels clàssics i refusaren els mètodes, les concepcions i l'estil habituals durant l'edat mitjana. Els historiadors, per exemple, van desconfiar de les llegendes i de les tradicions populars i, en canvi, van recórrer als testimonis i documents més antics, remuntant-se escrupolosament a les fonts més acostades als fets i contrastant-les de manera crítica. Així mateix, van abandonar el providencialisme dels historiadors medievals i van posar una cura especial en la descripció dels diferents règims polítics i dels protagonistes individuals de la història, que eren considerats els veritables agents dels esdeveniments i valuosos exemples per a l'acció política. Val a dir, però, que els humanistes també conrearen altres gèneres pròpiament "literaris", especialment la poesia neollatina, amb preferència per subgèneres com l'ègloga, d'inspiració virgiliana, l'elegia, a imitació d'Ovidi, Properci o Catul, i l'epigrama, seguint el model de Marcial.

La literatura italiana del segle XV

El desenvolupament de la literatura italiana en temps de l'humanisme es va veure profundament condicionat per la denominada "qüestió de la llengua". Els humanistes de les primeres dècades del segle van assumir plenament la idea, abonada per l'obra humanística de Petrarca i Boccaccio, que la llengua llatina era l'únic vehicle adequat per a l'expressió de l'alta cultura literària, històrica i filosòfica, mentre que la llengua vulgar, tan fragmentada i variable segons les èpoques, les regions i els estaments socials, i encara mancada d'una sòlida tradició culta i normativa, era considerada inferior i inadequada per a aquelles matèries. Com a conseqüència d'aquesta actitud, les figures capdavanteres de la nova cultura van deixar el conreu de la literatura italiana, que, durant aquest primer període, restà en mans d'autors d'una cultura mediocre o estrictament escolàstica, fermament ancorada en les tradicions literàries medievals i relegada a aquells gèneres i matèries que s'adreçaven específicament a un públic més ampli, desconeixedor del llatí.

Durant la segona meitat del segle XV, dos factors de naturalesa ben diversa van contribuir decisivament a la revitalització de la prosa i la poesia italianes: la florida de les corts renaixentistes i l'esforç d'alguns humanistes per dignificar la llengua vulgar davant del llatí, un esforç que es va veure afavorit per la formació gradual d'una llengua literària supraregional que prenia com a model els "clàssics" toscans del segle XIV (sobretot Petrarca i Boccaccio) i que rebé la seva teorització més acabada en les Prose della volgar lingua (1525) de Pietro Bembo (1470-1547).

El renaixement de la lírica, especialment en el cas de la cort florentina, va suposar una íntima fusió entre la tradició popular, el gust petrarquista i les concepcions platòniques sobre l'amor, que hi eren ben conegudes gràcies a les traduccions llatines de Marsilio Ficino (1433-1499) i a les activitats de l'Accademia Platonica que ell mateix presidia. Precisament dos membres de l'acadèmia, Lorenzo de Mèdici i Agnolo Poliziano, esdevingueren els dos màxims exponents de la poesia italiana del quatre-cents. La producció poètica de Lorenzo de Mèdici (1449-1492) s'inspira clarament en Petrarca i, potser de manera menys evident, en el Dant de la Vita Nova. El seu Commento de' miei sonetti consta de quaranta-un sonets encastats en una exposició en prosa que combina tradició lírica i platonisme; altres obres, com Ambra i Corinto, són plenes d'imatges mitològiques i pastorals, creades per una fantasia forjada en la lectura dels textos clàssics. L'humanista Agnolo Ambrogini, dit il Poliziano (1454-1494), va iniciar la seva carrera de literat col·leccionant i comentant alguns textos antics, i a partir del 1480 va contribuir de manera important als estudis clàssics gràcies a les seves traduccions llatines d'autors grecs i a les seves Sylvae, lliçons universitàries en vers o en prosa sobre literatura antiga. En italià va escriure obres de gran sensibilitat artística i lingüística, com les Canzoni a ballo i els Rispetti, en què fonia erudició i inspiració poètica, o com les Stanze per la giostra del Magnifico Giuliano de' Medici, en què l'art de Poliziano es demostrà capaç d'elevar a la categoria de mite èpic un torneig cavalleresc celebrat a Florència el 1475. És també autor de la Favola di Orfeo, una obra dramàtica que constitueix alhora un dels primers exemples italians de teatre profà i un primer model de la ficció pastoral renaixentista (vegeu també "El mitjà de comunicació més antic: el teatre").

L'adaptació de la ficció bucòlica a les lletres italianes va conèixer diversos precedents durant el darrer quart del segle XV, però la seva màxima expressió, i la que va exercir una influència més intensa sobre les lletres europees dels segles XVI i XVII, va arribar a la primeria del cinc-cents de mans d'un autor de la cort de Nàpols, Jacopo Sannazaro (1455-1530). Personatge d'una gran cultura clàssica i membre de l'Accademia Pontaniana, va escriure poesia en llatí inspirada en Virgili. També va compondre poesia en italià, com els Sonetti e canzoni, compartint el gust petrarquista d'altres membres de l'acadèmia. L'obra més coneguda de Sannazaro és, però, L'Arcadia (1504), una novel·la pastoral en prosa en què dóna forma al somni d'una vida natural en un món idíl·lic que ofereix al protagonista el refugi ideal per a evadir-se del seu amor infeliç.

Leonardo da Vinci

Leonardo da Vinci (1452-1519) ocupa un lloc molt important en la història de la ciència, de la pintura i també de la literatura en prosa del Renaixement. Aquesta figura exemplar de l'intel·lectual polifacètic renaixentista, eclèctic i enginyós, va aconseguir resultats de gran nivell en totes les activitats que va desenvolupar. Ben aviat es va guanyar la fama entre els seus contemporanis, encara que va allunyar-se de Florència i va voltar d'una cort a l'altra. Això no li va impedir d'exercir una influència rellevant en l'art italià i europeu, fins al punt de transformar-ne substancialment certs models, estructures i cànons preexistents.

Tot i definir-se ell mateix com un " omo sanza lettere" ('home sense estudis'), Leonardo va desplegar en els seus escrits un discurs intel·lectual que s'interessa per nombroses qüestions i escrit amb una tensió expressiva constant. No va deixar cap llibre, però sí manuscrits plens d'estudis, de projectes, de dibuixos, i recopilats de manera arbitrària en tractats titulats Trattato della pittura i Trattato del moto e misura delle acque. En els manuscrits Leonardo va escriure als marges nombroses anotacions en la curiosa "escriptura especular", és a dir, traçada de dreta a esquerra, de manera que la lectura només és possible mirant el full reflectit en un mirall.

En els nombrosos documents que testimonien la genialitat i la diversitat de les seves intuïcions en cada disciplina es posa de manifest una marcada tendència a l'estudi de la natura, un gran desig de conèixer-la a fi de desvelar-ne els misteris. Leonardo es va endinsar en l'estudi de la física i va tractar de qüestions com la caiguda dels pesos i el vol dels ocells; també fou botànic i va descriure lleis i fenòmens que havien de ser formulats de manera més completa alguns segles més tard; va dur a terme recerques molt acurades sobre el cos dels animals i dels humans i va elaborar dibuixos anatòmics de gran precisió i exactitud. L'ànsia de coneixement de l'univers li venia de la fe en les possibilitats humanes. No va acceptar cap autoritat en el terreny del saber, ja que tenia el convenciment de poder arribar a la veritat a través de l'amplitud i la varietat de l'experiència. A més dels tractats, Leonardo va escriure reculls de facècies, profecies i històries fabuloses, amb una prosa fragmentària però enèrgica i desimbolta, allunyada de la imitació dels clàssics i estructurada només a partir de la meditació i de la reflexió.

La literatura europea del segle XV

Tradició i innovació són les tendències que dominaren la societat europea del segle XV. L'herència medieval s'hi mantingué vigent en la majoria dels àmbits, però això fou possible en la mesura que es demostrà dúctil davant els canvis de l'època i sabé transformar-se sense acusar fractures greus en la seva pròpia continuïtat.

En l'aspecte social i polític, l'Occident europeu conservà les velles estructures feudals, tot i que el desenvolupament progressiu del comerç i de la indústria convertí la burgesia en un poder econòmic important, que reclamava el seu dret a participar en les decisions polítiques. Des de mitjan segle XIV, les monarquies europees cercaren el suport dels ciutadans per tal d'enfortir el seu domini en detriment de la noblesa, mentre que a l'interior de les ciutats se suscitaren també greus conflictes d'autoritat entre l'oligarquia dirigent i el poble. Per altra banda, la guerra dels Cent Anys (1337-1453) continuava enfrontant Anglaterra i França, tot involucrant plenament el ducat de Borgonya i els Països Baixos, i als regnes ibèrics esclataren diversos conflictes dinàstics. Tots aquests antagonismes provocaren greus crisis bèl·liques i socials, que es resolgueren de diverses maneres segons els casos; no impediren, però, que tant les corts reials i aristocràtiques com les ciutats més pròsperes de l'Europa del segle XV poguessin florir com a centres culturals de primer ordre. L'evolució de les lletres durant aquest període es relaciona estretament amb la d'aquests centres de poder cultural i polític. Les universitats, controlades per l'Església, dominaven la vida intel·lectual i asseguraven la plena vigència de l'ensenyament escolàstic; només cap al darrer quart del segle XV l'humanisme començà a ocupar un lloc en l'àmbit universitari. Les corts reials i aristocràtiques afavoriren el conreu de la literatura política, de la historiografia, de la lírica i de la ficció cavalleresca, tot imposant les seves preferències als autors que acollien sota la seva protecció. A més, la noblesa es complagué a "viure literàriament" la seva condició cavalleresca, amb la creació de nous ordes de cavalleria (com el del Toisó d'Or, a Borgonya) i promovent la celebració de torneigs, passos d'armes, espectacles escènics d'inspiració novel·lesca, etc. Entre la burgesia predominà l'interès per la literatura doctrinal, els llibres de devoció, els tractats tècnics de nivell elemental i les novel·letes exemplars.

L'increment del públic lector fou un altre factor que incidí profundament en la difusió cultural i en l'evolució dels gèneres literaris. L'extensió de la lectura, reduïda encara a un àmbit minoritari, no eliminà, certament, l'oralitat com a vehicle de difusió del saber, però sí que la complementà i, fins i tot, la substituí en molts terrenys, cosa que féu possible un gran enriquiment de la cultura laica. Els predicadors, a part de pronunciar els seus sermons a l'església o a la plaça pública, redactaren tractats doctrinals per a lectura dels laics cultes, que així pogueren accedir al saber escolàstic. També proliferaren les traduccions, gràcies a les quals aquest mateix públic, mal coneixedor del llatí, pogué llegir les obres espirituals dels pares i doctors de l'Església, les grans obres científiques i enciclopèdiques, els antics filòsofs morals, com Ciceró, Sèneca o Boeci, els poetes, com Ovidi, i els narradors d'històries antigues, sense fer distincions entre els clàssics, com Sal·lusti, Tit Livi o Valeri Màxim, i els medievals, com Guido delle Colonne o Vincent de Beauvais. Aquesta divulgació de la cultura escolàstica i literària no solament augmentà el nivell d'informació dels escriptors i lectors del segle XV, sinó que també transformà de manera sensible els seus valors morals i estètics.

La literatura francesa

Cap a la fi de l'edat mitjana, la llengua francesa disposava ja d'una tradició literària ben consolidada en tots els gèneres i d'uns centres culturals (la ciutat de París, les corts de Berry, d'Anjou, de Borgonya, d'Orleans) que l'havien de mantenir amb tot el seu vigor fins al llindar del Renaixement.

La continuïtat d'aquesta tradició és ben evident en la poesia cortesana del segle XV, que va heretar del segle precedent no solament els seus models, sinó també els seus gèneres principals: d'una banda, el poema al·legòric en la tradició del Roman de la Rose; de l'altra, un grup reduït de formes líriques (el rondó, el virelai, la balada, el lai líric) fixades al segle XIV per Guillaume de Machault (1303-1377), i conreades sense interrupció pels seus grans imitadors: Oton de Grandson (mort el 1397), Eustache Deschamps (1346-1406 aproximadament), el duc Carles d'Orleans (1394-1465). El més famós dels poetes cortesans del quatre-cents és potser el canonge i secretari reial Alain Chartier (1385-1435 aproximadament), autor de poemes lírics i de diverses obres de caràcter moral i polític, en vers i en prosa. La seva obra poètica més coneguda és La belle dame sans merci (1424), on reprodueix en estrofes alternades el diàleg d'una dama i el seu amant, presenciat per l'autor de manera casual. La requesta i els laments de l'enamorat no aconsegueixen vèncer la resistència ni els arguments que se li oposen, i el poema acaba tràgicament amb la seva mort desesperada. El poema de Chartier posava així en evidència les paradoxes inherents a l'amor cortès, i per aquest motiu va provocar un intens debat poètic a França i va gaudir d'una àmplia difusió arreu d'Europa. Va ser traduït al català per Francesc Oliver, que, segons la tradició, se suïcidà per amor.

A molta distància de la tradició cortesa s'erigeix la figura de François Villon (1430-1489). L'obra d'aquest singular mestre en arts té arrels profundes en la seva agitada biografia, en la qual figuren almenys dos assassinats i un robatori comès a la universitat de París el dia de Nadal de 1456, fets que van comportar al poeta diversos períodes de clandestinitat, presó i desterrament. Entre les seves balades i poemes breus, sovint escrits en un argot d'interpretació difícil, destaca la Ballade des pendus. Però la part més important de l'obra de Villon són dos poemes estròfics que fan la paròdia dels llegats testamentaris: Le lais, escrit probablement per a eludir la responsabilitat del robatori del 1456, i el Testament (1461-62). El seu realisme mordaç, el llenguatge agosarat i, sobretot, la imatge de perdulari i de proscrit que va deixar en els seus poemes converteixen Villon en una de les personalitats més inoblidables de la literatura francesa medieval.

El teatre francès del segle XV va perseverar en el conreu dels gèneres religiosos tradicionals, alhora que va obrir-los per primer cop a l'adopció de temes profans amb intenció moral. Aquest és el cas de l' Estoire de Griseldis (1395), versió teatral de la cèlebre novel·la que tanca el Decameró, i del Mystère du roi Avenir (1455) de Jean du Prier, que adapta la divulgada llegenda de Baraam i Josafat. Altres misteris profans van prendre el seu argument de la història nacional, com el Mystère de la Destruction de Troie la Grant (1452) de Jacques Milet o com el Mystère du siège d'Orléans (1453). La història contemporània també va oferir arguments a un nou gènere amb personatges al·legòrics, la moralitat, bons exemples del qual són la Moralité du Pauvre Commun de Michault Taillevent i la Paix de Péronne de Georges Chastellain. Igualment van fer aparició en aquesta època dos gèneres còmics d'extensió breu que tingueren una notable fortuna al segle següent: la sottie, que escenifica un procés paròdic amb discursos aparentment absurds, però que sovint vehiculen una certa sàtira social, i les farses, com la Farce de Maître Pathelin (aproximadament 1465), que són comèdies de situació en la tradició del fabliau.

La literatura anglesa

Després dels grans mestres Geoffrey Chaucer i John Gower, gràcies als quals la llengua anglesa va irrompre amb força en el panorama literari del segle XIV, el segle XV pot considerar-se un període de transició durant el qual, tot i oferir escasses personalitats de relleu, l'anglès consolida el seu espai literari tot desplaçant-ne el francès anglonormand.

En aquesta fi de l'edat mitjana els escrits religiosos constituïen una de les tradicions més consistents de la literatura anglesa. Enmig d'una gran abundància de llibres de devoció, tractats doctrinals i traduccions d'obres místiques en prosa, l'hagiografia en vers va mantenir-se vigent gràcies a les tretze Legends of Hooly Wummen (aproximadament 1445) del frare agustí Osborn Bokenkam. Al mateix temps s'exacerbava la greu controvèrsia suscitada per les doctrines reformistes de John Wycliffe: els seus partidaris, els lollards, van defensar-les en nombroses obres anònimes, mentre que Reginald Pecock (aproximadament 1395-aproximadament 1460), el més prolífic dels prosistes anglesos d'aquest segle, va ser-ne un dels detractors més aferrissats.

La poesia profana també gaudia d'una sòlida tradició, però els autors del XV es van demostrar incapaços d'emular els grans assoliments del segle precedent. De tota manera, la imitació de Chaucer va fecundar la part més remarcable de la poesia lírica i narrativa de l'època. El mestre escocès Robert Henryson, autor d'una col·lecció de faules morals i d'una versió del mite d'Orfeu i Eurídice, va escriure també un poema, The Testament of Cresseid, que reprenia el Troylus and Cryseide de Chaucer. Thomas Hoccleve (aproximadament 1369-aproximadament 1450), l'admirador més gran de Chaucer, va escriure poesia religiosa, narrativa i didàctica, tot i que l'aspecte més interessant de la seva obra correspon a la dimensió autobiogràfica d'alguns dels seus poemes, com La Male Regle de T. Hoccleve (aproximadament 1406), Complaint i Dialogue with a Friend (aproximadament 1421-22), en els quals l'autor va oferir una imatge d'ell mateix caracteritzada per desordres i excessos de tota mena. John Lydgate (aproximadament 1370-1450), monjo de l'abadia de Bury Saint Edmunds, és sens dubte l'autor més rellevant del segle XV anglès. En la seva variada obra lírica hi predominen els gèneres religiosos, en què va assolir alguns dels moments més brillants de la seva producció. També hi abunden els poemes didàctics i morals, entre els quals destaquen la Dance of Macabre, diverses faules com The Churl and the Bird i algunes sàtires humorístiques com The Order of Fools, on va descriure un nou orde mendicant integrat per tota mena de sacrílegs i falsaris. L'afable monjo no va trobar inconvenient a compondre també algunes cançons corteses a la manera de Chaucer. A partir del 1412, va consagrar-se sobretot a la composició de traduccions en vers, entre les quals sobresurten el Troy Book, versió de la Historia destructionis Troiae de Guido delle Colonne; el Siege of Thebes, traducció d'un epítom francès del Roman de Thèbes; i la seva traducció més important, The Fall of Princes, feta a partir d'una versió francesa del tractat De casibus virorum illustrium de Boccaccio.

La literatura castellana

El fracàs del conestable Álvaro de Luna, privat del rei Joan II de Castella (1406-54), en el seu esforç per sotmetre la noblesa castellana al poder de la monarquia il·lustra bé el context sociopolític en què va viure la literatura castellana del segle XV, estretament vinculada a les corts d'una aristocràcia puixant, afeccionada a les lletres i que exercia de bon grat el mecenatge.

Al marge de la poesia de cançoner, hi ha tres poetes que presideixen la lírica castellana del segle XV: Íñigo López de Mendoza, Juan de Mena i Jorge Manrique. El primer, habitualment conegut pel seu títol de marquès de Santillana (1398-1458), fou un protagonista destacat de la vida política i literària del seu temps: com a gran aristòcrata, s'oposà fermament a les pretensions del conestable Álvaro de Luna; com a gran amant de les lletres, posseí una rica col·lecció de llibres, promogué diverses traduccions d'autors clàssics i italians i, sobretot, escriví una obra poètica singular, en bona part deutora de l'admiració que el poeta sentia per les novetats culturals pervingudes d'Itàlia. A part de diverses composicions de to popular, com serranillas, cançons i deçires, la poesia del marquès de Santillana es decanta generalment cap a la didàctica moral i l'erudició (com en el Diálogo de Bías contra Fortuna) i cap a la imitació dels mestres toscans: el Triumphete de Amor segueix de prop els Trionfi de Petrarca; la Divina Commedia de Dant inspira visions narratives de tema amorós, com l' Infierno de los enamorados, o de tema històric, com la Comedieta de Ponça. Els quaranta-dos Sonetos fechos al itálico modo representen el primer assaig d'adaptació de l' endecasillabo italià a la llengua castellana. Les reflexions del poeta sobre els models idonis per a un exercici culte de la poesia vernacla s'exposen en el seu Prohemio e carta al condestable Pedro de Portugal (1448-49).

Fidel a les convencions de la poesia de cançoner, l'obra poètica del gran aristòcrata Jorge Manrique (1440-1479), constituïda per cinquanta composicions de tema amorós i, en algun cas, burlesc, no hauria procurat una gran fama al seu autor si no hagués estat per les Coplas a la muerte de su padre (1476), el gran senyor Rodrigo Manrique. Amb una expressió elegíaca continguda, autèntica refosa de tòpics morals i ascètics als quals el poeta ha sabut retornar la seva plena densitat filosòfica, la primera meitat de les Coplas ofereix una greu meditació de la mort com a destí final de totes les glòries mundanes. A continuació, el poeta exalta la memòria del seu pare com a exemple del perfecte cavaller cristià, un exemple que culmina en la serenitat del seu encontre amb la Mort.

La literatura doctrinal també conegué manifestacions interessants en prosa: en la Suma de exemplos por abc, Clemente Sánchez del Vercial hi recollí alfabèticament mig miler de contes útils per a il·lustrar lliçons de moralitat; per la seva banda, el Corbacho d'Alfonso Martínez de Toledo insistia en els tòpics de la misogínia medieval.

La literatura catalana

Dos fets històrics marcaren l'evolució de la literatura catalana durant el segle XV. En primer lloc, la mort del rei Martí I de Catalunya-Aragó (1396-1410) sense hereus directes creà un problema successori que es resolgué amb el compromís de Casp (1412) a favor del pretendent castellà Ferran d'Antequera, de la noble família dels Trastàmara. Ferran I de Catalunya-Aragó (1412-16) practicà una política cultural continuista, gràcies a la qual el canvi dinàstic no afectà especialment la vida literària. Però aquesta situació es capgirà des del moment que el seu successor, Alfons IV el Magnànim (1416-58), situà la seva màxima ambició política al regne de Nàpols. Després d'una primera campanya militar a Sardenya, Còrsega i Nàpols, que no reeixí (1420-23), el Magnànim tornà a partir el 1432 cap a una segona conquesta que culminà el 1442, amb la seva entrada triomfal a la capital del regne. Allí establí definitivament la seva cort, en la qual foren acollits destacats artistes i humanistes, i per la qual passaren també nombrosos poetes italians, castellans i catalans, com Lleonard de Sos, que homenatjà el Magnànim amb un extens poema al·legòric titulat La nau (1448), o com Romeu Llull, que hi visqué tota la seva joventut durant el regnat de Ferran I de Nàpols (1458-94), fill del Magnànim. Els vincles polítics entre Nàpols i la Corona d'Aragó proporcionaren a la cultura catalana el privilegi de conèixer de primera mà les noves tendències que s'imposaven a Itàlia, com l'humanisme o el petrarquisme. En contrapartida, la literatura que es produïa a les terres catalanes mancà de la protecció immediata del rei, absent des del 1432. La cort del seu germà, el rei Joan II de Navarra -que restà primer com a lloctinent del Magnànim, i després el succeí com a rei de Catalunya-Aragó (1458-79)-, i la del fill d'aquest, el príncep Carles de Viana, esdevingueren dues alternatives també distants. En absència, doncs, d'una cort autòctona que aglutinés la vida cultural, dues ciutats, Barcelona i, sobretot, València, foren l'espai on compartiren els seus lleures literaris alguns dels millors escriptors catalans de totes les èpoques.

És també en aquest període que trobem les complexes personalitats, heterodoxes i políticament compromeses, de Bernat Metge i Anselm Turmeda (aproximadament 1352-1423), franciscà que es convertí a l'islam i que, vivint a Tunis, mantingué sempre una doble identitat cristiana i musulmana. Com a frare, Anselm signà, a part de diverses profecies polítiques en vers, dos poemes narratius, el Llibre de bons amonestaments i les Cobles de la divisió del Regne de Mallorques, i també la famosa Disputa de l'ase, una divertida controvèrsia sobre la discutible superioritat de l'home sobre les bèsties. Totes tres obres es caracteritzen per les al·lusions polítiques velades i pel to irònic, especialment mordaç en la crítica contra els vicis dels clergues. Per altra part, sota el nom d'Abd Allah al-Tardjuman, Turmeda compongué en àrab la Tuhfa, una obra autobiogràfica de controvèrsia religiosa en la qual justificà la seva conversió a l'islam i refutà els dogmes cristians.

L' Espill o Llibre de les dones (aproximadament 1460), del metge valencià Jaume Roig (mort el 1478), reprèn la vella tradició de la ficció autobiogràfica en vers (en aquest cas, tetrasíl·labs apariats) per tal de compondre una novel·la que explota tots els tòpics de la misogínia medieval amb una intenció moralitzadora. L'obra es divideix en quatre llibres, el primer dels quals presenta el narrador i les seves opinions misògines, il·lustrades amb múltiples situacions que ell ha conegut durant la seva vida atzarosa. El llibre segon narra els successius matrimonis del narrador amb una falsa donzella, una vídua i una novícia. Al llibre tercer li apareix Salomó en un somni per tal de dissuadir-lo que es torni a casar, de manera que, al darrer llibre, el narrador ordena la seva vida per tal de restar lluny de les dones.

Bernat Metge

Una cultura excepcional, una mentalitat escèptica, un tarannà sorneguer i la cínica duplicitat d'un polític expert caracteritzen una de les personalitats més interessants de la literatura medieval europea. Fill d'un apotecari que morí el 1359, Bernat Metge (1340/46-1413) pogué rebre del seu padrastre, funcionari de la Cancelleria reial, la formació i la protecció necessàries per a fer carrera a la cort. El 1375 Metge esdevingué escrivà de l'infant Joan, aleshores duc de Girona (rei des del 1387), i el 1390 ascendí al càrrec de secretari personal del monarca. Però la seva fortuna es capgirà de cop el 1396, amb la sobtada mort de Joan I en circumstàncies estranyes. Els consellers foren acusats de la probable damnació eterna del rei Joan, i entre ells hi havia Bernat Metge, que degué sofrir algun temps de presó. A la fi del 1398 el rei Martí I tancà el procés amb una absolució general i, poc després, Metge fou rehabilitat com a funcionari, havent escrit ja la seva obra mestra, Lo Somni.

Les seves obres menors (a part de l' Apologia, un diàleg en prosa de datació incerta i del qual no es conserva més que un breu fragment inicial) comprenen dues traduccions i dos poemes paròdics. L' Ovidi enamorat és una versió en prosa del segon llibre del poema De vetula (segle XIII), tingut a l'edat mitjana per una autèntica autobiografia d'Ovidi. Valter e Griselda (segurament del 1388) és una bella traducció de la Griseldis de Petrarca (versió llatina de l'última novel·la del Decameró de Boccaccio), en la qual Metge es demostrà sensible a l'elegància estilística del seu model i capaç de reproduir-la en català. El Sermó, en versos de codolada, fa una paròdia de l'eloqüència dels predicadors tot impartint lliçons d'amoralitat: per tal de prosperar, cal deixar de banda els escrúpols ètics. La Medicina, escrita potser a la presó, és una carta en noves rimades adreçada a un amic, també processat, que es troba malalt a casa seva; és per això que l'autor li tramet una recepta amb ingredients que ridiculitzen l'argot dels apotecaris, ben familiar a Metge.

Però les obres cabdals de Bernat Metge són el Llibre de Fortuna e Prudència (1381) i Lo Somni (1399), dues "consolacions" filosòfiques que emmarquen el període culminant de la seva vida pública i amb les quals pretengué crear-se una imatge de polític savi i honest, víctima innocent de les intrigues dels envejosos i recercador minuciós de la veritat, calcada de la Consolatio Philosophiae de Boeci (segle V). La primera obra és, però, un llarg poema que reprèn la tradició medieval de la poesia al·legòrica llatina per plantejar una curiosa discussió sobre el sentit i la naturalesa dels mals que hom pateix en aquest món. La segona, en canvi, recorre al motiu de la visió en somni per bastir, en una prosa excel·lent, un diàleg inspirat pel Somnium Scipionis de Ciceró (segle I aC), el Secretum de Petrarca i el Corbaccio de Boccaccio, amb una temàtica molt variada, però centrada en la innocència de l'autor i en els tres errors que hom atribuïa a alguns descreguts (anomenats "epicuris") com el mateix Metge: negar la immortalitat de l'ànima i l'existència del més-enllà, com també cercar els plaers carnals per damunt de tot.

Lo Somni es divideix en quatre llibres. En el primer, l'autor explica que poc temps enrere, mentre era a la presó, li aparegué en un somni el difunt Joan I acompanyat per dos personatges i un estrèpit d'aus rapinyaires i gossos. L'autor, que el feia mort, se'n sorprèn, i quan el rei li aclareix que es tracta d'un esperit, es resisteix a creure-ho: segons ell, l'esperit mor amb el cos. Només després d'un rigorós debat, el rei aconseguirà que Bernat s'avingui a creure en la immortalitat de l'ànima humana. En el llibre segon, el rei afirma la innocència de Bernat, ens assabenta que es troba al purgatori i justifica la seva aparició per tal d'evitar que el seu amic es condemni pels seus errors; finalment, aclareix que els qui l'acompanyen són el poeta Orfeu i l'endeví Tirèsies, en representació d'algunes afeccions excessives que ha de purgar. En el llibre tercer, Bernat interroga Orfeu sobre l'infern, i el poeta mític accedeix a descriure'l tot evocant el seu descens per recuperar Eurídice, acabat en fracàs; el seu relat, però, dóna peu perquè Tirèsies iniciï una diatriba misògina, tot denunciant alguns amors de Bernat. En el llibre quart, l'autor contradiu Tirèsies evocant diversos exemples de dones il·lustres, incloses algunes de les reines catalanes més recents, i afegint-hi una invectiva contra els defectes dels homes. Després que Tirèsies insisteixi en el seu parer i li recordi d'estimar Déu sobre totes les coses, l'autor es desperta.

La literatura europea del Renaixement

El període de la història europea que s'estén aproximadament entre els anys 1492-94 i 1559-63 ha rebut tradicionalment el nom de Renaixement d'ençà que l'obra més cèlebre de Jakob Burckhardt, Die Kultur der Renaissance in Italien ('La cultura del Renaixement a Itàlia', 1860), desvetllà l'interès dels estudiosos i del públic en general per l'època en què floriren les lletres italianes amb Bembo i Ariosto i les belles arts amb Miquel Àngel, Rafael i Ticià. Tot i que el terme fou encunyat per a designar un període (i, fins i tot, unes tendències concretes) de la història literària i artística italiana, ben aviat es considerà adequat per a definir una època decisiva de la història general d'Occident, l'època que inaugurava l'edat moderna. Durant aquells anys els ulls dels europeus presenciaren transformacions radicals: el perfeccionament de la impremta, inventada per Gutenberg a mitjan segle XV, afavorí la circulació ràpida i massiva de les obres i de les idees; els descobriments geogràfics de portuguesos i castellans eixamplaren el món conegut fins a regions gairebé insospitades; el tractat De Revolutionibus Orbium Coelestium (1543) de Nicolau Copèrnic (1473-1543) proposà un sistema astronòmic heliocèntric que desplaçava la Terra del centre immòbil de l'univers; sobre el mapa d'Europa es dibuixà un nou ordre polític basat en l'hegemonia d'unes monarquies molt poderoses, mentre que Itàlia esdevingué l'escenari d'una constant rivalitat entre el regne de França i la corona hispànica (1494-1559); la Reforma protestant, iniciada en la segona dècada del XVI, i la Contrareforma catòlica, formalitzada en els decrets del concili de Trento (1545-63), desencadenaren disputes, matances i repressions que cobriren Europa de sang i migpartiren la cristiandat.

En l'aspecte cultural, el Renaixement significà la internacionalització de l'humanisme i l'ampliació de les seves orientacions intel·lectuals, no solament adreçades a la filologia clàssica i a la història, sinó també a la filosofia, als estudis bíblics, al pensament polític, a les ciències naturals. L'auge de la producció en llatí i dels estudis de grec no impedí, però, el desenvolupament de les llengües vernacles, sinó que més aviat proporcionà els models i els hàbits de reflexió lingüística necessaris per a dotar-les de regles i fomentar-ne el prestigi com a vehicle de cultura. La literatura del Renaixement exaltà la dignitat de l'ésser humà i l'orgull aristocràtic de l'erudició; el culte de la intel·ligència i de la bellesa sensible; l'afany d'imitar els clàssics i l'ambició de superar-los; l'aspiració a formes de vida i d'expressió nobles i el gust de la senzillesa natural; la voluptuositat de la carn i l'ascesi de l'esperit; el fast de les corts, on transcorregué la vida de molts dels literats, i la serenor de l'idil·li campestre; l'atracció per les regions inexplorades de la Terra i pels misteris de l'ànima humana.

El segle XVI pot dividir-se, a grans trets, en dues etapes: la primera, de gran creativitat, aconseguí un equilibri entre lògica i fantasia, entre realisme i idealisme, entre classicisme i modernitat; la segona etapa, empobrida per les guerres i presidida per la crisi espiritual derivada de la Reforma i de l'autoritarisme catòlic sorgit del concili de Trento, és l'època de la crisi del Renaixement i de les seves certeses, una època artística en què l'adhesió rigorosa al gust clàssic deixava entreveure un aire inquietant i melangiós, una sensualitat reprimida que havia de portar al manierisme (del qual parlarem a "Literatura barroca").

Cal tenir en compte, però, que existí un cert desfasament temporal entre Itàlia i la resta d'Europa: si bé els setanta anys compresos entre el 1475 i el 1545 representen la culminació del Renaixement italià, la nova cultura no es difongué per altres països europeus fins ben entrat el segle XVI, quan l'art italià ja anticipava tendències autènticament barroques. És per això que en la literatura europea del segle XVI, i fins i tot del segle XVII, resulta difícil destriar clarament la producció renaixentista de la que expressa una sensibilitat de caire manierista o barroca.

L'humanisme internacional

Cap a la fi del segle XV els estudis clàssics i humanístics començaren a imposar-se arreu d'Europa, en oberta oposició a l'escolàstica medieval. Tot i que els humanistes europeus toparen sovint amb la resistència de les velles universitats, especialment de les facultats de teologia, finalment aconseguiren introduir els studia humanitatis en l'àmbit universitari. A París, on fou constant la confrontació amb la Sorbona, el gran hel·lenista Guillaume Budé (1468-1540) instà el rei Francesc I a fundar el Collège de France (1530), on s'ensenyà llatí, grec i hebreu. A Castella, l'humanisme aconseguí penetrar en la universitat de Salamanca, i els seus ideals (rebuig de l'escolasticisme, recuperació de la patrística grega, foment dels estudis escripturístics i d'una religiositat bíblica) inspiraren al cardenal Cisneros la fundació de la universitat d'Alcalá de Henares (1508), que tingué entre els seus mestres el filòleg Elio Antonio de Nebrija (1442-1522). A Lovaina, Erasme de Rotterdam s'encarregà d'organitzar el Col·legi de les Tres Llengües, on ensenyà el pedagog i filòsof Joan Lluís Vives (1492-1540). A la universitat de Tübingen es distingí l'hel·lenista i hebraista Johannes Reuchlin (1455-1522). Un cas ben il·lustratiu de les pugnes entre l'humanisme i l'escolàstica es produí a la Universitat de València en temps del rector Joan Salaia (1525-58), teòleg tomista que impedí la docència universitària als erasmistes Pere Joan Oliver (mort el 1553) i Pere Joan Nunyes (1522-1602). L'humanisme renaixentista europeu assumí plenament l'ideal pedagògic dels seus antecedents italians, basat en un estudi meticulós de les llengües clàssiques i en la lectura i comentari dels textos de l'antiguitat per tal de copsar-ne el sentit precís, amb l'ajut de la crítica filològica i històrica. Aquest mateix mètode s'aplicà a l'estudi dels textos originals, hebreus, grecs i llatins, de les Escriptures i dels pares de l'Església, per tal de depurar-los d'incorreccions, restaurar-ne la lliçó originària i interpretar-la amb perspectiva històrica. Nebrija, el 1507, arribà a esmentar la necessitat d'una nova traducció de la Bíblia que substituís la Vulgata, tot i que la Bíblia Poliglota Complutense, preparada i publicada pels humanistes d'Alcalá entre el 1514 i el 1517, es limità a oferir el text de la Vulgata acompanyat dels originals corresponents (hebreu, caldeu, grec) amb glosses literals en llatí. La crítica filològica dels humanistes també redundà en benefici dels estudis filosòfics: hom accedí per primera vegada a les fonts de l'escepticisme i de l'epicureisme i obtingué un coneixement rigorós de les doctrines dels estoics, però sobretot foren cabdals les noves aproximacions a la filosofia platònica -gràcies a la traduccions de Marsilio Ficino (1433-1491), molt influents en la literatura renaixentista- i a l'aristotèlica. Ermolao Barbaro (1454-1493) i Pietro Pomponazzi (1462-1525) rebutjaren l'aristotelisme escolàstic, tant per la seva manca de coneixements lingüístics i històrics com per la seva dependència dels comentaris d'Averrois, i emprengueren la tasca d'extirpar del cànon aristotèlic les obres espúries i de renovar-ne la lectura a la llum dels seus antics comentaristes grecs, especialment Alexandre d'Afrodísia (segle III). En matèria política, l'humanisme acostumà a defensar posicions irenistes, denunciant els desastres de la guerra i proposant solucions pacífiques per a resoldre els conflictes que enfrontaven els estaments socials i les potències cristianes. En matèria espiritual, criticà el poder temporal del papa, l'excessiva tutela intel·lectual dels clergues sobre els laics, les vanes disputes teològiques dels escolàstics, el monaquisme ociós, les ostentacions de riquesa de l'Església i el formalisme del culte, i insistí en la necessitat d'una religiositat íntima i sincera, molt afí a l'anomenada devotio moderna.

La literatura italiana

Després de la mort de Lorenzo de Mèdici (1492), la invasió d'Itàlia a càrrec de Carles VIII de França (1494) inaugurà un període de guerres que no cessà fins al tractat de Cateau-Cambrésis (1559), que consagrà l'hegemonia hispànica sobre la major part d'Itàlia. Però les conseqüències de la forta crisi política i econòmica italiana no afectaren encara de manera greu la producció literària, que fou abundant i de qualitat en tots els gèneres, i no solament en l'àmbit aristocràtic -que és l'espai on pròpiament existí una literatura "renaixentista"- sinó també en l'àmbit popular o burgès. En prosa, la tradició del conte decameronià persistí en ambients cortesans, amb Matteo Bandello (aproximadament 1485-1561), i urbans, amb les Cene d'Anton Francesco Grazzini, dit Il Lasca (1503-1584). En poesia, la sàtira popular a la manera burchiellesca tingué el seu representant més conegut en Francesco Berni (1497-1535). Existí també un ric teatre còmic, inspirat en Plaute i Terenci, en el qual destacaren Bernardo Dovizi (1470-1520), Pietro Aretino (1492-1556), Giordano Bruno (1548-1600) i altres autors que, pels ambients i els personatges representats, anticiparen un nou gènere artístic que havia de tenir un èxit considerable durant els segles posteriors, fins a Carlo Goldoni: la commedia dell'arte (vegeu "El mitjà de comunicació més antic: el teatre"). Al mateix temps, la Sofonisba de Gian Giorgio Trissino (1515) donà vida a un nou gènere dramàtic, la tragèdia italiana d'inspiració grecollatina, conreada per diversos autors, com Giovanni Rucellai (1475-1525) i Giambattista Giraldi Cinzio, que en descriví la teoria (1543). Però les obres més universals i influents del Renaixement italià foren produïdes en gèneres com el tractat en prosa, la lírica i la poesia narrativa.

No podem deixar d'esmentar, finalment, dos pensadors i historiadors que analitzaren amb una extrema lucidesa la crisi profunda viscuda per la societat italiana del Renaixement: Francesco Guicciardini (1483-1540) i, sobretot, Niccolò Machiavelli (1469-1527), conegut als Països Catalans com a Maquiavel. Considerat el fundador de la ciència política moderna, és autor d'algunes obres literàries, com la famosa comèdia eròtica La mandragola. Com a escriptor polític, l'obra que sintetitza el seu pensament, i la més coneguda i debatuda, és Il Principe (1513), un tractat compost de vint-i-set capítols breus, en els quals es reflexiona sobre què és un principat, quants tipus n'hi ha, com s'obtenen, de quina manera s'aconsegueix mantenir-los o perdre'ls. El plantejament de Maquiavel representa una absoluta novetat. Per a Dant i altres autors de tractats medievals, l'acció política partia de premisses universals de naturalesa religiosa i tenia com a finalitat l'afirmació de l'ètica cristiana en la societat i en la història. Per a Maquiavel, en canvi, l'esfera política constitueix un món autònom, regit per unes lleis pròpies, construït pels homes i no subordinat a les lleis morals i religioses. El seu interès consisteix a analitzar els mitjans amb què el bon polític (paradigma del qual és Cèsar Borja) pot assolir els seus objectius i demostrar així la seva "virtut", entesa com la capacitat d'identificar els mitjans adequats als fins perseguits i de servir-se'n sense incerteses ni contradiccions. Maquiavel fa també un retrat de la figura moral del príncep, enumera les qualitats que hauria de posseir i suggereix la manera d'actuar per tal de conservar el poder sobre el seu estat. El príncep, per exemple, haurà d'inspirar temor als seus súbdits, però també procurarà d'obtenir el seu amor i admiració; fugirà dels aduladors i s'envoltarà de persones lleials i de bons col·laboradors; perseguirà el bé, però, si els esdeveniments ho exigeixen, podrà recórrer a l'engany, a la traïció, al frau, atès que qualsevol mitjà és vàlid per a mantenir la posició de governant.

La literatura alemanya

Però el segle XVI també creà un nou mite literari típicament modern: el doctor Faust, intel·lectual apassionat a qui una insaciable avidesa de coneixements ocults i d'experiències vitals farà signar un pacte amb el diable. El primer testimoni popular d'aquesta nova llegenda -inspirada en la vida real de l'astròleg i nigromàntic Georg Zabel, per sobrenom Faustus (1480-aproximadament 1540)- és la Historia von Johann Fausten (1587), publicada pel llibreter Johann Spiesz.

Anglaterra: dels petrarquistes als metafísics. Shakespeare i Milton

El Renaixement a Anglaterra abraça un període extens, inaugurat amb l'accés al tron dels Tudor el 1485 i clos amb la restauració dels Stuart el 1660. Durant aquest període coexisteixen diverses tendències, fins al punt que algunes manifestacions que anuncien el Barroc són amb prou feines posteriors a les imitacions de Petrarca per part d'autors de sonets com Thomas Wyat (1503-1542) i Henry Howard Surey (1517-1547), i fins i tot precedeixen l'activitat d'un humanista que escriu al començament del segle XVI: Francis Bacon (1561-1626), el teòric de l'empirisme anglès i de la nova ciència experimental. Per tal de facilitar-ne l'exposició, podem subdividir aquest període en tres fases: l'època elisabetiana-jacobita (1558-1625) -un dels moments de màxima esplendor civil i cultural d'Anglaterra- i les fases anterior i posterior. En la primera etapa, que correspon als regnats d'Enric VII i Enric VIII, l'element determinant fou l'allunyament de l'Església anglesa respecte de Roma. D'una banda, aquest fet va desencoratjar la imitació dels models italians i, de l'altra, va donar un fort impuls, amb la traducció de la Bíblia en llengua anglesa (1535), a la difusió d'un anglès escrit comprensible per tothom.

Quant al teatre, hom podria citar una llarga nòmina d'autors que tingueren un gran èxit entre el públic contemporani i que encara avui es representen sovint. Recordarem només, a banda de Shakespeare, dos altres grans escriptors: Christopher Marlowe (1564-1593), autor, entre altres obres, d'una de les primeres adaptacions teatrals del cèlebre mite de Faust ( The Tragical History of Doctor Faustus), i Benjamin Jonson (1572-1637), creador d'inoblidables sàtires de les febleses humanes, entre les quals destaca Volpone or the Fox, que aborda amb seixanta anys d'antelació el que serà el tema de l' Avare de Molière (sobre el teatre elisabetià vegeu "El mitjà de comunicació més antic: el teatre"). Ben Jonson (poeta i dramaturg, a l'igual de Shakespeare) inaugura ja el període jacobita, moment en què la poesia, lligada estretament fins feia poc a esquemes italians, començà una profunda renovació temàtica i sobretot estilística, de la mà de John Donne (1572-1631), que dugué a l'anomenada poesia metafísica, caracteritzada per un extremat rebuscament lèxic i per l'artifici verbal en l'intent d'expressar conceptes de gran complexitat mitjançant la forma poètica. És, bàsicament, el que ja havia provat de fer amb menys fortuna John Lyly (1553-1606, aproximadament) amb el seu Euphues and his England (1578), que va iniciar un estil refinat i recargolat anomenat precisament eufuisme, de gust típicament barroc.

Una obra que pertany al mateix període i al mateix bagatge cultural de Milton, i que en recull els aspectes més interessants, és Pilgrim's Progress from this World to that which is to come (1678), de John Bunyan (1628-1688), una singular narració al·legòrica d'un viatge "d'aquest món al que vindrà" que va tenir una àmplia difusió, fins al punt d'ocupar el segon lloc, després de la Bíblia, en una classificació dels llibres més llegits a Anglaterra.

William Shakespeare

Encara que William Shakespeare (1564-1616) no hagués escrit mai res per al teatre, la seva producció poètica (i en especial els seus 154 sonets, dels més bells que mai s'han compost en llengua anglesa) seria suficient per a garantir-li un lloc entre els millors autors d'aquesta literatura. No podem negar, però, que és gràcies als drames i a les comèdies que el seu nom és universalment conegut. La seva producció teatral (se li atribueixen unes 37 obres) es pot dividir en tres períodes diferents. El primer, corresponent als anys que van del 1593 al 1598, es considera una etapa preparatòria i testimonia l'excepcional versatilitat del jove Shakespeare: comprèn drames d'horror d'un to que recorda Sèneca ( Titus Andronicus, Richard II), la comèdia a l'estil de Plaute ( The Comedy of Errors), el drama històric (Richard III), la tragèdia romàntica ( Romeo and Juliet), la comèdia de caràcters ( The Taming of the Shrew, Love's Labour's Lost) i la faula ( Midsummer Night's Dream). La genialitat de l'autor es demostra en la manera de partir de qualsevol font (del mite clàssic als relats renaixentistes, de la història d'Anglaterra a les llegendes nòrdiques) per construir un món, alhora complex i nítid, en què s'expressen els sentiments humans amb una força verbal absolutament excepcional i única.

A partir del 1598, comencen per a Shakespeare els anys de major glòria, fins al 1608, l'any en què una greu epidèmia de pesta va provocar la clausura dels teatres londinencs. En aquesta etapa, de gran fecunditat creativa, va compondre obres com The Merry Wives of Windsor o The Merchant of Venice (aquesta darrera centrada en la figura de l'usurer hebreu Shylock). Shakespeare para una atenció especial a la psicologia dels personatges, els quals adquireixen una consistència humana que supera la dels protagonistes de les obres anteriors. Si Richard III quedava encara molt lligat a la figura convencional del malvat, els protagonistes de Henry IV presenten un equilibri més madur i una psicologia més subtil. Són els anys dels principals drames, violents i obscurs, que posen en escena personatges que han esdevingut immortals en la història del teatre: Otel·lo, el rei Lear, Macbeth, protagonistes de tragèdies determinades per vicis propis de la naturalesa humana, com ara l'ambició que empeny al delicte i després turmenta amb els remordiments. Shakespeare va ambientar les seves tragèdies en diverses èpoques, per exemple, en el món romà ( Julius Caesar, Coriolanus, Antonius and Cleopatra) o en l'edat mitjana ( Romeo and Juliet, Hamlet, etc.). Hamlet representa el drama d'un jove príncep que, com l'Electra de la tragèdia clàssica, es troba en l'obligació moral de venjar el seu pare, assassinat per la seva mare i un usurpador del tron patern. La complexa psicologia del protagonista, resolutiu i vacil·lant a l'hora de fer front als esdeveniments, permet a l'autor explorar els racons més foscos de la personalitat humana.

Després del 1608 Shakespeare encara va escriure Pericles, Cymbeline, The Winter's Tale, The Tempest, obres en què es recupera l'element novel·lesc i aventurer, les fórmules expressives més elegants i sofisticades, i un ús de trucs escènics molt més ampli. En aquestes produccions es crea una atmosfera distesa, tranquil·la, a mig camí entre la realitat i la faula, com la que suggereix The Tempest, una visió completa i harmoniosa de la vida, lligada essencialment a la saviesa cristiana: per damunt dels objectius humans, la justícia, en mans de la qual la humanitat i la natura són només instruments, vetlla i guia cap al bé.

El teatre shakespearià presenta una diversitat de temàtiques que respon a la capacitat de l'autor d'adequar-se al gust del públic anglès coetani. Això no li va impedir de deixar una empremta personal en la seva producció, eliminant tota regla esquemàtica i preconcebuda i inspirant-se en la vida, la història i la literatura. D'aquesta manera Shakespeare va oferir un extens ventall de caràcters, situacions i sentiments, en què, tot i ser el mirall del seu temps, la consciència de les inquietuds i de les aspiracions de la seva societat, els lectors d'avui dia també es poden reconèixer.

La literatura castellana: el Siglo de Oro

Hom sol anomenar Siglo de Oro un llarg període de la història política i cultural castellana, comprès aproximadament entre la coronació de l'emperador Carles V (1519) i el regnat de Felip IV (1621-65), especialment fins a les crisis que l'afectaren a partir del 1640. Durant aquest temps, la cultura castellana conegué una gran esplendor que cal relacionar amb diversos factors. D'una banda, el descobriment d'Amèrica el 1492 proporcionà a Castella uns vastos dominis, molt rics en recursos, que l'havien de convertir en una potència econòmica, política i militar. De l'altra, el fet que una sola monarquia, la de Carles V, governés territoris tan extensos com els ducats de Borgonya i de Flandes (1506), les corones de Castella i d'Aragó, incloent-hi els regnes de Nàpols i de Sicília (1416), i l'imperi Romanogermànic (1519), obrí la cultura de Castella a la important influència intel·lectual i literària d'Itàlia i dels països germànics. A més a més, l'indiscutible predomini de la llengua castellana a la cort imperial li atorgà un gran prestigi europeu, raó per la qual molts autors no castellans vinculats a la cort adoptaren aquesta llengua en les seves obres. L'hegemonia del castellà com a llengua de la cort es consolidà encara més als països hispànics amb el rei Felip II (1556-98), successor de Carles en tots els seus dominis tret de l'Imperi, i també sobirà de Portugal des del 1580.

El Siglo de Oro es pot dividir en dos grans períodes que corresponen, a grans trets, al Renaixement del segle XVI i al Barroc de les dècades posteriors. Però el primer període, que és el que ens interessa en aquest article, es divideix en dues etapes ben diferenciades, coincidents amb els regnats de Carles V i de Felip II: l'italianisme literari i l'erasmisme intel·lectual dominen la primera fase, mentre que en la segona, sumida en l'ambient contrareformista promogut pel concili de Trento, impera la neoescolàstica i s'intensifica la meditació espiritual, anticipació de la sensibilitat barroca que s'imposarà al segle XVII. A banda de la persistència de la poesia de cançoner, testimoniada per les successives reimpressions del Cancionero general d'Hernando del Castillo durant els segles XVI i XVII, la lírica castellana del primer Renaixement tendeix a assimilar les formes mètriques italianes i el petrarquisme platonitzant de Jacopo Sannazaro i de Pietro Bembo. El millor representant d'aquesta italianització és Garcilaso de la Vega (1501-1536), militar i poeta que fou publicat inicialment amb la poesia del barceloní Joan Boscà (mort el 1480), i que després d'una primera època en què combinà la tradició de la poesia de cançoner amb la influència d'Ausiàs Marc, descobrí a Nàpols la lírica italiana i l'assumí com a model de la millor part de la seva obra: emprà gairebé en exclusiva l'heptasíl·lab i l'hendecasíl·lab, recorregué amb freqüència al sonet, a la cançó i a la terza rima, i conreà gèneres típicament renaixentistes, com l'elegia, l'epístola mètrica i, sobretot, la poesia bucòlica a imitació de Virgili i de Sannazaro, de qui aprengué a contemplar estèticament la natura i a evocar la seva bellesa.

Durant el regnat de Felip II aparegueren dues escoles poètiques: l'andalusa, representada per Fernando de Herrera (1534-1597) i considerada antecedent de la lírica barroca, i la salmantina, el màxim exponent de la qual és l'humanista Luis de León (1527-1591), autor d'una obra lírica que inclou imitacions d'Horaci i de Petrarca d'una extraordinària qualitat formal, a més de proses elegants que tingueren una gran difusió, com De los nombres de Cristo (1583) i La perfecta casada (1583).

Amb tot, per molt importants i significatius que siguin els fruits de la prosa i de la poesia del Siglo de Oro, fou sobretot el teatre el gènere que va originar una producció que, per quantitat, qualitat i profunditat, troba pocs termes de comparació en la història de la literatura universal. En la dramatúrgia espanyola d'aquest període podem distingir Juan Ruiz de Alarcón (1581-1639), autor d'una obra admirable, per bé que inferior a la de Lope de Vega (1562-1635), al qual s'atribueixen prop de 2 000 obres de teatre (de les quals ens n'han pervingut unes 400) que abracen una mica tots els gèneres, del drama litúrgic a la comèdia de capa i espasa; del poema dramàtic, com El caballero de Olmedo, al drama civil i popular, com el cèlebre Fuenteovejuna. Dues altres grans figures del teatre, no tan prolífiques, però també de primer ordre, són Gabriel Téllez, conegut amb el nom de Tirso de Molina (1584-1648), i Calderón de la Barca. A Tirso de Molina devem, entre altres obres, la primera versió teatral ( El burlador de Sevilla, 1624) del cèlebre mite de Don Juan, que serà reprès per altres grans autors, com Molière i Lorenzo da Ponte, autor del llibret del Don Giovanni de Mozart. Pedro Calderón de la Barca (1600-1681) escriví quan la monarquia hispànica es trobava ja en plena decadència moral i política. El seu teatre aporta unes característiques que representen el punt màxim del Barroc.

El Quixot de Cervantes

El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha de Miguel de Cervantes (1547-1616), una obra mestra de la literatura universal, té dues parts: la primera es publicà el 1605 i se'n feren immediatament reedicions i traduccions. Aquest èxit afavorí, segurament, la redacció d'una segona part, també de Cervantes, publicada el 1615.

Es tracta d'una novel·la construïda com una paròdia de les novel·les de cavalleria: de l'espai, dels personatges i dels valors d'aquestes novel·les, que havien estat molt populars fins al segle XV. Les novel·les de cavalleria, en efecte, situaven habitualment l'acció dels seus herois en països exòtics i eren protagonitzades per guerrers excepcionals que viatjaven (cavallers errants) dedicats a realitzar gestes fabuloses per l'amor de les seves dames i complint el codi d'honor de la cavalleria. El Quixot, al contrari, viu en un territori tan poc exòtic com la Manxa; té una identitat tan modesta com la de ser un petit noble d'uns cinquanta anys i amb poc patrimoni; la seva dama, Dulcinea del Toboso, és una camperola molt poc refinada, i les seves gestes són ridícules perquè consisteixen a vèncer reptes inexistents que ha inventat la seva fantasia delirant per emular els herois de les novel·les.

El protagonista (de nom real Alonso Quijano) és un personatge que s'ha dedicat a llegir llibres de cavalleria fins a perdre la raó i arribar a creure que les aventures que s'hi expliquen són reals i que ell pot fer el mateix que els seus herois: per això, els seus amics li cremen gairebé tots els llibres que té tret de tres, un dels quals és el Tirant lo Blanc, que, escriu Cervantes, és " por su estilo, el mejor libro del mundo ". El protagonista, però, alienat per les seves lectures, canvia el seu nom pel de Don Quijote de la Mancha, pren un veí seu (Sancho Panza) com a escuder i amb el seu vell cavall (Rocinante) es disposa a errar pels camins aplicant els deures de la cavalleria en totes les aventures que se li presentin.

La comicitat derivada d'aquesta paròdia està, però, compensada per alguns elements essencials que fan del Quixot un text molt ric i complex: el Quixot és boig, però és també intel·ligent i noble, i la seva alienació, que fa risibles els principis cavallerescos que proclama, posa en evidència el valor absolutament estimable de les coses reals: de les persones, del territori i de la quotidianitat dels homes comuns del seu temps. Sense la cultura i les lectures renaixentistes de Cervantes, aquest racionalisme humanista difícilment s'hauria expressat així.

L'aventura del Quixot comença a la Manxa, on se situen alguns dels esdeveniments més famosos de la novel·la (l'aventura dels mercaders, la dels molins de vent, la dels ramats, la dels galiots, etc.) que es produeixen durant les dues escapades del Quixot de què consta aquesta primera part, que acaba amb el retorn, engabiat, del personatge a casa seva.

La segona part comença amb una nova sortida (la tercera) del Quixot i Sancho Panza cap a l'aventura. El Quixot és informat pel batxiller Anton Carrasco que les seves aventures han estat recollides en un llibre (la primera part del Quixot) que s'ha fet molt popular, amb la qual cosa la calculada ambigüitat entre el que és ficció (el Quixot) i el que és real (el llibre sobre el Quixot) marcarà tota aquesta segona part, més genial encara que la primera. En aquesta línia, les falses aventures del personatge són substituïdes per aventures reals (la simulació d'un entorn cavalleresc en l'escena dels ducs, etc.), davant de les quals el Quixot no reacciona amb l'entusiasme i la valentia amb què s'encarava abans a les fantasies, sinó amb cautela i malfiança. El sentit de la realitat comença, doncs, a apuntar en la ment del Quixot. Però és a Barcelona on recupera definitivament la raó: en part perquè les aventures reals que ha de protagonitzar l'espanten: la relació amb Perot Rocaguinarda (Roque Guinart a la novel·la, per qui Cervantes mostra una inequívoca simpatia) o les canonades que presencia en la persecució d'un bergantí turc al port de Barcelona. I en part també perquè el batxiller Sansón Carrasco (disfressat de Caballero de la Blanca Luna) el venç en duel singular i li fa prometre que tornarà a casa seva. Així ho fa, i allí morirà penedit de les seves fantasies i reconciliat amb la realitat i amb els seus.

La literatura catalana

Després d'un quatre-cents esplèndid, tant per l'abundor com per la qualitat de les obres literàries que s'hi produïren, el tombant de segle assenyalà el començament d'una crisi del conreu culte de la literatura catalana que afectà especialment els gèneres cortesans i de ficció. Les causes d'aquesta crisi són complexes, tot i que es resumeixen en la pèrdua de pes econòmic, polític i cultural de la Corona d'Aragó dins el conjunt de la monarquia hispànica. La cort reial deixà d'existir com a espai literari per a la llengua catalana, sobretot després que el rei Felip l'hagué fixat a Madrid el 1561. Només a València, entre el 1523 i el 1550, existí una cort nobiliària literàriament activa, però on predominà el castellà: la cort de Germana de Foix (1488-1537), vídua de Ferran II el Catòlic i casada el 1526 amb Ferran d'Aragó (1488-1550), duc de Calàbria. La crisi econòmica i la repressió aristocràtica de les Germanies (1519-23) dificultaren també la continuïtat de la literatura burgesa. Per altra part, els criteris de mercat dels impressors beneficiaren l'edició en castellà, llengua que tenia un gran públic entre les classes cultes, i tendiren a relegar el català a les publicacions adreçades a les classes mitjanes urbanes, que també arribaren a consumir literatura en castellà. Tot plegat derivà en una crisi de prestigi i de models: l'escassetat de la creació literària entrebancà la renovació lingüística i estilística que exigia la sensibilitat moderna i la conservació del patrimoni literari autòcton; a més, si bé perdurà la veneració de les glòries medievals, els autèntics models de la literatura moderna foren cada vegada més els autors castellans del Siglo de Oro.

La literatura catalana dels dos primers terços del segle XVI, amb el regnat de Carles V (1516-56) com a centre cronològic, és la que millor correspon a les característiques del Renaixement. Pertanyen a aquest període les obres en prosa més meritòries del segle, encara que hi trobem a faltar els gèneres d'entreteniment. El refinament estilístic de la prosa religiosa de la fi del segle XV tingué continuació en la ploma de Miquel Peres, que el 1482 ja havia dedicat a Isabel de Villena la primera traducció catalana de la Imitació de Crist de Tomàs de Kempis, i que també escriví una Vida de Sant Vicent Ferrer publicada el 1510. Poc després es publicava a Barcelona una obra volgudament anònima, atribuïda a Miquel Comalada, que tingué una vasta difusió europea: l' Espill de la vida religiosa (1515). Inspirada per la mística lul·liana, i potser inscrita en el corrent de la devotio moderna, l'obra és un tractat d'espiritualitat en dues parts, la primera de les quals descriu, mitjançant una bella narració novel·lesca, simbòlica i al·legòrica, el procés ascètic que duu a la contemplació mística, tractada en la segona part sota el títol de Psaltiri o Llibre d'amor. La prosa historiogràfica i erudita també es mantingué a un gran nivell al llarg de tot el segle, des de les Cròniques d'Espanya (1513) de l'humanista i poeta Pere Miquel Carbonell (1434-1517) fins a la notable obra de geografia i història natural de Catalunya del teòleg jesuïta Pere Gil (1551-1622), passant per la Història de València (1538) de Pere Antoni Beuter (1490/95-1554), la Crònica de la província de Catalunya (1553) de Francesc Tarafa (aproximadament 1495-1556) i la Història general de Catalunya (1585) d'Antoni de Viladamor, sense oblidar les obres erudites de l'humanista Lluís Ponç i d'Icard (1518-1578). Però l'obra més valuosa des del punt de vista literari són Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa (1557) del cavaller Cristòfor Despuig (1510-1561/80), sis diàlegs de factura renaixentista, escrits en una llengua alhora culta i col·loquial, que aborden diversos temes locals i, sobretot, delicades qüestions lingüístiques, històriques, polítiques i religioses en les quals l'autor demostra la seva fidelitat a la llengua i a la tradició pactista catalana, la seva adhesió a la política de l'emperador i, en qualsevol cas, una actitud crítica i una erudició considerables.

El millor representant d'aquesta cruïlla de tendències és Pere Serafí (aproximadament 1505-1567), autor de 164 poemes catalans publicats el 1565 en dos llibres: el primer d'obres profanes, amoroses i morals, i el segon d'obres espirituals. Pere Serafí restà fidel al decasíl·lab tradicional i practicà tant la cançó a la manera d'Ausiàs Marc (poeta que considerà a l'altura de Dant i de Petrarca) com la balada i altres formes franceses tradicionals; però sobretot adoptà formes i gèneres característics del Renaixement italià i castellà (el sonet, l'estança, el madrigal, el tercet encadenat, l'octava rima, l'epístola mètrica, el capítol, el panegíric) i compongué cançons inspirades en motius populars. Pel que fa als temes, Serafí celebrà tant l'amor cortès com el conjugal i alternà un idealisme vagament petrarquista o ausiasmarquista amb una altra veu, galant i desimbolta, pròpia de la lírica de cançoner; sempre defugí, però, els tons dramàtics, de la mateixa manera que la seva poesia espiritual, centrada en meditacions convencionals i lloances piadoses, restà ben al marge d'aspiracions místiques i obedient a les directrius de la Contrareforma. La identificació amb aquestes directrius i amb la poesia d'Ausiàs Marc fou encara més evident en Joan Pujol (mort després del 1603), que el 1574 edità la seva obra poètica en català, integrada per poemes didàctics i religiosos, glosses a poemes de Marc, com el Cant espiritual, i, sobretot, per un poema èpic sobre la victòria a la batalla de Lepant i un altre poema narratiu, la Visió en somni, en el qual li apareix l'esperit d'Ausiàs Marc per deplorar les males traduccions i interpretacions que han estat fetes de la seva obra.

La literatura francesa

Les tendències dominants del Renaixement francès estan representades per un grup de poetes de mitjan segle XVI que es van donar a conèixer amb el nom de Pléiade (nom d'una constel·lació composta de set estels, tants com poetes formaven el grup). Els poetes capdavanters de la Pléiade són Pierre de Ronsard (1524-1585) i Joachim du Bellay (1522-1560), autor del manifest del grup titulat Deffence et illustration de la langue françoyse (1549), que propugnava una poesia formalment rigorosa a imitació dels clàssics grecollatins i dels italians coetanis. Ronsard, inspirador principal d'aquest programa, s'avançà a dur-lo a la pràctica de maneres molt diverses: amb la imitació d'Horaci i de Píndar en els cinc llibres d' Odes (1550-52); amb Le bocage (1554), on adoptà un to més cru i realista amb ressons d'Anacreont; amb la poesia solemne i doctrinal dels dos llibres de Les hymnes (1555-56), de tema polític, religiós o filosòfic, i, finalment, amb La Franciade (1572), una frustrada epopeia nacional successora de l' Eneida. A més d'aquesta línia eminentment classicista i, de vegades, excessivament erudita, Ronsard compongué alguns poemes de to més popular ( Les Folastries, 1553) i, sobretot, diverses col·leccions de sonets amorosos, d'una gran limpidesa formal i sensibilitat petrarquista, en què podem trobar la seva veu més personal: Les amours (1552), La continuation des amours (1555-56) i Les amours d'Hélène (1578). En aquesta línia petrarquitzant se situen també els principals reculls amorosos de Joachim du Bellay, com L'Olive (1549), tot i que potser és més cèlebre pel to satíric de Les regrets (1558) i de Le poète courtisan. La sàtira clàssica francesa, afaiçonada a partir del model d'Horaci i de Juvenal, es veié enriquida més tard per les Satyres (1608) de Mathurin Régnier (1573-1613). Però, en aquesta segona etapa del Renaixement francès, l'aferrissament de les guerres de religió entre catòlics i hugonots accentuà la violència de la crítica i donà lloc a una poesia polèmica, en la qual sobresortí Théodore Agrippa d'Aubigné (1552-1630), partidari dels protestants i autor de diverses obres centrades en les lluites contemporànies, especialment el poema Les tragiques (1616).

El teatre francès del Renaixement també adreçà la mirada als clàssics per tal de recuperar amb èxit un nou gènere, la tragèdia, en la qual excel·liren Robert Garnier (aproximadament 1545-1590) i Antoine Monchrestien (1575-1621). Amb tot, fou en la prosa on aparegueren els màxims talents del XVI francès. Si bé no podem deixar d'esmentar la figura de Margarida de Navarra, o d'Angulema (1492-1549), autora de poemes ( Miroir de l'âme pécheresse, 1531) i, sobretot, d'un conjunt de setanta-cinc contes realistes recollits a la manera de Boccaccio sota el títol d' Heptameron, és indubtable que els vertaders cims de la prosa renaixentista francesa foren François Rabelais i Michel de Montaigne.

La formació cultural de François Rabelais (1494-1553) s'emmarca en el clima de gran renovació propi de l'humanisme. L'exaltació de la joia de viure, la inclinació per la pau i per la tolerància són aspectes fonamentals de la personalitat original de Rabelais, que en la seva producció literària es distancia de la societat medieval, ruda i violenta, i anhela un món governat per la pau, per la raó i per l'alegre llibertat, entesa com un ideal de vida. La seva obra mestra és Gargantua et Pantagruel, un llibre singular, a mig camí entre la novel·la i l'assaig, en el qual l'autor extreu de les gestes heroiques i còmiques dels seus personatges (el gegant Gargantua i el seu fill Pantagruel) dissertacions polítiques, filosòfiques i religioses i polemitza amb tot el que no s'adequa a la realitat lliure i autèntica del seu món.

Michel de Montaigne (1533-1592) va escriure entre el 1580 i el 1588 els Essais, una sèrie de reflexions inspirades per circumstàncies de la vida quotidiana, com, per exemple, la lectura d'un llibre o un succés estrany. En el segon dels tres llibres de l'obra, es qüestiona l'orgull de la raó: l'home no és res davant de l'univers, i la raó no li ha estat mai d'utilitat, com ho demostra el racionalisme antropocèntric del Renaixement, que només ha generat estupidesa, maldat i guerres. De tota manera, la indagació de Montaigne no es limita a una forma d'escepticisme indolent i deseixit, sinó que també reconeix si més no els valors d'una raó pràctica, intrínseca a la vida mateixa. Segons l'autor, l'home ideal es forma a partir del desenvolupament de les seves facultats naturals, unides a les nocions adquirides amb l'estudi. L'estil de Montaigne en els Essais és fresc i àgil i es caracteritza per una recerca de la paraula precisa que expressi el seu pensament.

La literatura portuguesa

A la primeria del segle XVI, el regne de Portugal constituïa un estat ben consolidat al voltant d'un fort poder monàrquic, amb una burgesia en constant creixement i una aristocràcia compromesa en l'expansió d'un imperi colonial que comprenia el Brasil, tota la costa africana, bona part de l'Índia i nombroses places a l'Extrem Orient. Però aquest període de prosperitat, que redundà molt favorablement en benefici de les lletres i de l'humanisme, començà a declinar cap a la meitat de segle. La introducció de la Inquisició (1536) i la persecució sistemàtica dels jueus i dels reformistes suposaren un fort cop a les classes burgeses, frenaren la difusió de l'humanisme i fomentaren la intransigència contrareformista. D'altra banda, arran de la mort del rei Sebastià I (1557-1578), la corona de Portugal recaigué sobre Felip II de Castella (Felip I de Portugal, 1580-98), circumstància que significà l'inici de l'enfonsament de l'imperi colonial i la pèrdua d'una cort afavoridora de l'evolució de les lletres portugueses. Cap a la fi de segle, l'habitual bilingüisme de molts escriptors portuguesos es decantà sensiblement en favor de la llengua i dels models literaris castellans.

La influència humanística i erasmista sobre la prosa portuguesa del Renaixement fou evident en l'obra del cronista reial Damião de Góis (1502-1574) i, sobretot, en la de João de Barros (1496-1570), tot i que s'inicià en la literatura amb una novel·la de cavalleria, la Crónica do Imperador Clarimundo (1522). A part de la seva obra com a historiador, pedagog i filòleg, Barros escriví Rhopica Pnefma ('Mercaderia espiritual', 1532), un col·loqui en què defensà la necessitat d'introduir reformes en l'Església. Per altra banda, l'italianisme renaixentista influí en una de les obres més curioses de la prosa de ficció d'aquest període, Menina e Moça de Bernardim Ribeiro (aproximadament 1482-aproximadament 1554), una novel·la sentimental que combina elements pastorals i cavallerescos i que consagrà el tema de la saudade en la literatura portuguesa. L'altre gran mèrit de Ribeiro fou la introducció a Portugal de la poesia bucòlica, amb les seves cinc èglogues.

# data[].attributes.attachment_link.title
La literatura: de l'edat mitjana al Renaixement

# data[].attributes.attachment_link.description
L'humanisme i la literatura italiana del segle XV Entre la fi del segle XIV i les primeres dècades del XV, a Itàlia es va iniciar un procés de transformació de la cultura que, un segle més tard, dominà tota la vida intel·lectual europea i donà lloc a l'ampli moviment d'idees del Renaixement.

# data[].attributes.body
Explora aquesta col·lecció de sàtires medievals per entendre millor l'estil i l'estructura.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La sàtira és definida, amb freqüència de manera estricta, com un gènere o forma literària, encara que en la pràctica sigui també trobada en les arts gràfiques i les arts escèniques. En la sàtira, addiccions, ximpleries, abusos o defectes individuals o humans són exposats a la censura a través del ridícul, derisió, paròdia, ironia o altres mètodes, idealment amb la intenció de produir millorances. Encara que generalment es pensi que tota sàtira ha de ser divertida, l'objectiu principal de la sàtira no és l'humor en si mateix, sinó l'atac a quelcom que l'autor fortament desaprova, usant l'enginy com a arma.

Una característica molt comuna, gairebé específica, de la sàtira és l'èmfasi en l'ús de la ironia o el sarcasme, però la paròdia, l'exageració, la juxtaposició, la comparació, l' analogia i el doble sentit són tot sovint utilitzats en parles i escrits satírics. El punt essencial, no obstant això, és que "en la sàtira, la ironia és militant". Aquesta "ironia militant" (o sarcasme) sovint afirma que aprova les mateixes coses que el satíric desitja atacar.

La paraula sàtira és originada del llatí "satura" ("ofrena de fruits variegades", "safata de les primícies") i va ser considerada per Quintilià com un "fenomen típicament romà" ( satura tota nostra est). Aquesta derivació gens té a veure amb la figura del " sàtir" de la mitologia grega. Per a Quintilià, la sàtira era estrictament una forma literària, però el terme immediatament va escapar de la seva definició original restrictiva. Robert Elliott va escriure:

"Tan aviat un substantiu entri en el domini de la metàfora, com va destacar un acadèmic modern, ell clama per ampliació; i satura (que no tenia formes verbals, adverbials o adjectivals) va ser immediatament ampliada per l'apropiació de la paraula grega per a "sàtir" ( satyros) i les seves derivats. L'estrany resultat és que l'anglès "satire" prové del llatí satura; però "satirize", "satiric" etc., són d'origen grega. Al voltant del AD, l'escriptor de sàtires va passar a ser conegut com satyricus; Sant Jeroni, per exemple, va ser denominat pels seus enemics com un satíric en prosa ( satyricus scriptor in prosa). Modificacions ortogràfiques subseqüents van enfosquir l'origen llatina de la paraula sàtira: satura es va fer satyra, i a Anglaterra, al voltant del segle xvi, va ser escrit satyre."

El terme és també considerat avui aplicable a moltes altres obres a més d'aquelles que serien considerades sàtira per Quintilià, incloent, per exemple, antics autors grecs que jiooiuiy7y7iyffuprecedeixen las primers sàtires romanes. L'opinió pública en la democràcia atenesa, per exemple, era notablement influïda per la sàtira política escrita per poetes còmics tals com Aristòfanes per al teatre.

Sàtira i humor

Les obres satíriques sovint contenen humor "correcte" (no satíric) - generalment per a subministrar algun alleugeriment per a alguna cosa que d'una altra forma podria ser considerat un "sermó" implacable. Això gairebé sempre va ser un estàndard, encara que es pugui destacar més en la sàtira moderna. D'altra banda, algunes sàtires posseeixen poc o cap humor. No eren "divertides" - ni es pretenia que fossin.

L'humor sobre un determinat assumpte (política, religió i art, per exemple) no és necessàriament satíric perquè el mateix assumpte ja és sovint objecte de sàtira. Ni l'humor que usa de les grans eines satíriques (ironia, sarcasme o parodia) posseeix necessàriament un sentit satíric.

Antic Egipte

La "Sàtira dels Negocis" data de l'inici del segon mil·lenni aC i és un dels exemples més antics. Per a convèncer estudiants cansats d'estudiar que el seu treball com escribes era útil, el text pondera que el paper dels escribes és molt superior al de l'home comú dels carrers. Alguns erudits, com Helck pensen que el context és argumentatiu en comptes de satíric: les descripcions estaven pensades per ser serioses.

El Papir Anastasi I (finals del segon mil·lenni aC) conté el text d'una carta satírica en la qual l'autor al principi elogia les virtuts, per a de seguida mofar-se del parc coneixement i realitzacions del destinatari.

Els grecs no van tenir cap paraula pel que més tard seria denominat "sàtira", tot i que hi havia els termes " cinisme" i "paròdia". Retrospectivament, el dramaturg grec Aristòfanes és un dels primers satírics més coneguts; és particularment famós per la seva sàtira política en el qual va criticar el poderós Cleó (en Els cavallers) i la persecució que ha sofrit.

La forma més antiga de sàtira encara en l'ús és la satura Menippeae per Mènip de Gàdara. Les seves obres s'han perdut, però els seus admiradors i imitadors barregen serietat i burla en els diàlegs, presentant parodies contra un fons de diatribes, significant que algú hauria de començar a qüestionar les veritats aprovades, per a així formar un conjunt didàctic de coneixements.

A Roma, el primer a parlar de "sàtira" críticament va ser Quintilià, qui va inventar el terme per descriure les escriptures de Lucili. Satírics prominents de l'antiguitat romana inclouen Horaci i Juvenal, qui estaven en activitat durant els dies primerencs de l' Imperi Romà i van ser els dos satírics llatins més influents. Altres satírics romans importants són Lucili i Persi.

Més tard, al segle segle xvi, molts creurien que el terme sàtira venia del grec ; els sàtirs eren acompanyants del déu Dionís i personatges centrals de les obres satíriques del teatre grec antic. Els seus derivats satír ic i satir itzar són en efecte sufixos grecs, però l'estil de la sàtira romana està connectat més precisament amb la satira, o satura lanx, un "plat de fruits" assemblant-se al colorit de les burles, o figurativament, un "popurrí". Plini informa que el poeta Hiponax del segle vi aC ha escrivit satirae qui eren tan cruels que els ofesos es van suïcidar penjant-se. La confusió amb sàtir ha donat suporti a la comprensió de la sàtira com mordaç, com Juvenal, i no suau, com Horaci, i això es reflecteix en mètode i crítica literària des de l'inici de l'Europa Moderna fins al segle xvii .

La crítica dels emperadors romans (notablement per Horaci sobre August) havia de presentar-se en termes de velada ironia - però el terme quan aplicat a les obres llatines de fet titulades com "sàtires" és molt més ample que en el sentit modern de la paraula, incloent escriptures fantàstiques i altament humorístiques amb petit o no verdader intent de fer burla.

En la poesia àrab medieval, el gènere de la poesia satírica va ser conegut com a hija. La sàtira va ser introduïda a la prosa literària àrab per l'escriptor afroàrab Al-Jahiz al . Mentre tractant de temes seriosos en el que és ara conegut com a antropologia, sociologia i psicologia, va introduir un plantejament satíric, "basat en la premissa que, encara que l'assumpte examinat fos seriós, podria ser fet més interessant i així aconseguir un efecte més gran, només deixant de costat la prosa solemne i inserint algunes anècdotes divertides o observacions gracioses o paradoxals. Era bé conscient que, al tractar de nous temes en les seves obres de prosa, hauria d'emprar un vocabulari d'una naturalesa més familiar en la hija, poesia satírica." Per exemple, en una de les seves obres zoològiques, va satiritzar la preferència pel penis humà gran, escrivint: "si la grandària del penis va ser un signe d'honor, llavors el mul pertanyeria al (tribu honorable de) Quraix". Una altra història satírica basat en aquesta preferència va ser un conte àrab de Les mil i una nits anomenat "Ali amb el membre gran".

Al segle x, l'escriptor Tha'alibi va enregistrar la poesia satírica escrita pels poetes àrabs As-Salami i Abu Dulaf, amb As-Salami lloant l'ampli coneixement de Abu Dulaf per a de seguida burlar-se de la seva capacitat en tots aquests assumptes, i amb Abu Dulaf recanviant i satiritzant As-Salami a canvi. Un exemple de la sàtira política àrab va incloure un altre poeta del segle x, Jarir, satiritzant Farazdaq com "un transgressor de la Xara " i poetes àrabs posteriors per la seva vegada, utilitzant l'expressió "estil Farazdaq" com una forma de sàtira política.

Pèrsia medieval

Ubaid Zakani va introduir la sàtira en la literatura persa durant el segle xiv. La seva obra satírica es destaca per l'ús de versos obscens i lascius, sovint citats en debats embolicant pràctiques homosexuals. Ell va escriure el "Resaleh-ye Delgosha", així com "Akhlaq al-Ashraf" ( Ètica de l'aristocràcia) i la famosa faula humorística "Masnavi Mush-El-Gorbeh" ( Ratolí i Gat), la qual és una sàtira política. Els seus versos clàssics no-satírics són considerats com ben escrits, sent equiparats a altres grans obres de la literatura persa.

Europa medieval

En l'inici de l' edat mitjana, les sàtires eren exemplificats per les cançons escrits pels goliards o clerici vagantes, avui més coneguts a través d'una antologia anomenat Carmina Burana, i feia famosa al com text d'una composició del compositor Carl Orff. Es considera que la poesia satírica ha estat popular, encara que poc ha sobreviscut. Amb l'adveniment de l' alta edat mitjana i el naixement de la literatura vernacla moderna al segle xii, es va començar a utilitzar-se novament, més notablement per Chaucer. La conducta irrespectuosa va ser considerat "no cristiana" i ignorat, menys per la sàtira moral, que es va burlar la mala conducta en termes cristians. Els exemples són el Livre des Manières (al voltant del 1170), i en alguns dels Contes de Canterbury, de Chaucer. Els eren burlats, i fins i tot la societat feudal, però difícilment podria ser dit que hi havia un interès general pel gènere.

Durant el Renaixement han viscut els dos principals satírics de l' Europa medieval: Giovanni Boccaccio i François Rabelais. Altres exemples, part de l'interès per les tradicions literàries romanes renovat pel Renaixement van ser les sàtires Till Eulenspiegel i Roman de Renart, i també el Narrenschiff de Sebastian Brant (1494), Elogi de la bogeria d' Erasme (1509) i la de Thomas More (1516).

Els escriptors elisabetians (és a dir, anglesos del ) pensaven que la sàtira estava relacionat amb les rudes, grosseres i acerbes peces dramàtiques gregues. Per això, la "sàtira" elisabetiana (típicament sota la forma de pamflet) contenia més ofenses que subtil ironia. L' hugonot francès Isaac Casaubon va assenyalar el 1605 què la sàtira a la moda romana era quelcom molt més civilitzat. La sàtira anglesa del segle xvii va passar novament a tenir com a objectiu la "correcció de vicis" ( Dryden).

El comentari social directe a través de la sàtira va retornar com una revenja el segle xvi, quan texts burlescos tals com les obres de François Rabelais han lluitat amb qüestions més serioses (i han incorregut en la ira de la corona, com a resultant). En la Il·lustració, un moviment intel·lectual dels segles xvii i XVIII en defensa de la racionalitat, es va iniciar el gran avenç de la sàtira anglesa, en gran manera a causa de la creació dels grups Tory i Whig i a la necessitat de transmetre el verdader significat de la crítica, una cosa especialment verdadera per a Daniel Defoe ( The Shortest-Way with the Dissenters), Jonathan Swift, John Dryden i Alexander Pope. Amb ells, la sàtira astuta i sarcàstica d'institucions i individus es va fer una arma popular. Encara que la primitiva sàtira moderna ja fos un gènere establert, Isaac Casaubon va descobrir i va publicar escrits de Quintilià i va presentar el significat original del terme (sàtira, no sàtir), i el sentit d'agudesa (reflectint la "ofrena de fruits variegades") es va fer més important novament.

Jonathan Swift va ser un dels majors satírics angloirlandesos, i un dels primers a practicar la moderna sàtira periodística. Per exemple, seu A Modest Proposal suggereix que els pares irlandesos pobres siguin animats a vendre els seus fills com aliment. Al seu llibre Gulliver's Travels, ell escriu sobre els defectes de la societat humana en general i de la societat anglesa en particular. Swift crea una ficció moral, un món en el qual els pares no tenen la seva responsabilitat més òbvia, que és protegir els seus fills del perill. De manera similar, Defoe presenta un món en el qual la llibertat religiosa és reduïda a la llibertat de conformar-se. El propòsit de Swift és de fet atacar la indiferència als problemes dels massa pobres, i Defoe defensa la llibertat de consciència.

Ebenezer Cooke, autor de The Sot-Weed Factor, va ser un dels primers colonitzadors d' Amèrica a escriure sàtira literària. Benjamin Franklin i altres van seguir, utilitzant la sàtira per donar forma a la cultura d'una nació emergent a través del seu sentit del ridícul.

Mark Twain va ser un gran escriptor satíric estatunidenc: la seva novel·la " Les aventures de Huckleberry Finn" es troba al Sud d' abans de la guerra, on els valors morals que Twain desitja promoure s'imposen a les ments. El seu heroi, Huck, és un noi bastant simple però de bon cor que s'avergonyeix de la "temptació pecaminosa" que el porta a ajudar a un esclau fugitiu. De fet, la seva consciència, deformada pel món moral distorsionat en el qual ha crescut, sovint el molesta més quan està en el seu millor moment. Irònicament, ell està disposat a fer el bé, creient estar equivocat.

Un contemporani més jove de Twain, Ambrose Bierce, va guanyar notorietat com un cínic, pessimista i humorista negre amb les seves històries fosques, amargament iròniques, moltes de les quals van transcórrer durant la Guerra Civil Americana, i que van satiritzar les limitacions de la percepció i raó humanes. L'obra de sàtira més famosa de Bierce és, probablement, el " The Devil's Dictionary", en què les definicions es burlen de la pretensió, hipocresia i l' apel·lació a la tradició.

Novel·listes com Charles Dickens, sovint utilitzaven passatges d'escriptura satírica en el seu tractament de qüestions socials. Diversos diaris satírics van competir per l'atenció del públic en l' era victoriana i període eduardià com " Punch" i " Fun ".

Potser els exemples més duradors de la sàtira victoriana, però, es troben a les Òperes Savoy de W. S. Gilbert i Sir Arthur Sullivan. De fet, en "The Yeomen of the Guard", a un bufó se li donen les línies que pinten un quadre molt clar del mètode i propòsit de l'escriptor satíric, i es podria gairebé considerar com una declaració d'intencions de Gilbert:

"Puc definir un fanfarró covard amb un acudit,

L'arribista que puc marcir amb un caprici;

Pot portar un riure alegre als seus llavis,

Però el seu riure té un ressò que és trist!"[35]

Albert Llanas, fundador del primer periòdic humorístic, vist per Ramon Casas (MNAC).

Els orígens de la sàtira catalana escrita es remunten a la poesia medieval. Després de la literatura popular oral, durant la Renaixença, van néixer les revistes satíriques. L'humor va sobreviure a les dictadures de Primo de Rivera i de Franco, va arribar a l'esplendor durant la Transició democràtica, més tard es va traslladar a la ràdio i a la televisió i ara s'infiltra a les noves tecnologies.

Els orígens es remunten als bufons i als poetes medievals com ara Guillem de Cervera, Francesc Eiximenis, Bernat Metge, Anselm Turmeda, Jaume Roig, Joanot Martorell o el Rector de Vallfogona. Més endavant, l'humor es va infiltrar a la literatura popular oral i a les auques.

Durant la Renaixença, Albert Llanas va fundar el primer periòdic humorístic: Un tros de paper (1865), en el qual escrivia Robert Robert, considerat el primer periodista costumista modern en llengua catalana. En aquesta època, van sorgir revistes com Lo noy de la mare, L'Embustero, L'Ase, La Rambla, Lo mestre Titas, Lo burinot o La Xamfaina. Als escenaris triomfava Frederic Soler (Serafí Pitarra) amb el seu teatre satíric i Opisso destil·lava humor amb el seu art gràfic i plàstic.

Dibuix satíric de La Campana de Gràcia (1896) sobre la Guerra de Cuba

Durant la Primera República Espanyola, van néixer clàssics com La Campana de Gràcia, L'Esquella de la Torratxa i . Amb una forta càrrega política, la Setmana Tràgica es va poder seguir a través de la revista satírica , que va ser assaltada pels militars. Dels temps del pistolerisme, del terrorisme i de la guerra del Marroc, són , i els de Josep Maria de Sagarra. Durant la dictadura de Primo de Rivera (1923 - 1930), va emergir la revista esportiva satírica . I va ser també en aquesta època quan el ventríloc Josep Torres Vilata (Toresky) va esdevenir el pioner de l'humor radiofònic a Ràdio Barcelona.

Amb la Segona República Espanyola va aparèixer la mítica revista i es va popularitzar l'humor de Joan Oliver (Pere Quart). Quan va esclatar la guerra civil espanyola, l'humor català es va posar al servei de la República. Va ser el gran moment d'autors com Pere Calders i Avel·lí Artís Gener (Tísner).

Amb la derrota republicana, l'humor es va tornar blanc i costumista i va trobar refugi als diaris. Eren els temps del ninotaire Joaquim Muntañola a La Vanguardia i de la revista espanyola La Codorniz, que s'imprimia a Barcelona. A partir de la Llei de premsa del 1966, El Correo Catalán i Tele/eXpres van acollir una nova generació de ninotaires encapçalada per Cesc i Perich. Artistes còmics com Mary Santpere, Joan Capri i Cassen es van fer populars gràcies a la televisió i els discos.

El moment d'esplendor de la premsa satírica va arribar amb la Transició democràtica. L'any que va morir Franco a Catalunya s'editaven sis revistes d'humor: Matarratos, , , , Muchas Gracias i . En un mercat tan reduït, molts dibuixants i humoristes coincidien en diverses publicacions i s'hi incorporava una nova promoció de periodistes i ninotaires. Així, es barrejaven autors ja consagrats com Guasch, Pañella, Conti, Muntañola, Peñarroya, Escobar, Xifré, Blanco, Grau, Vázquez i Matias Guiu, amb nous valors com Raf, Manel, Ferrer, Beltrán, Puyal, Vallés, Oli, Perich, Gin, Bañeres, Vázquez Montalbán i Juan Marsé, entre altres.

L'any 1977 hi va haver un atemptat feixista amb bomba contra , encara que també va néixer , l'única revista que encara sobreviu l'any 1978. Amb tot, el 1978 marca una fita històrica pel que fa a la xifra de revistes satíriques, amb noves capçaleres com La Pipa d'en Roc, , El Pou Calent, El Correu de Son Coc, El Cementiri, El Badall de Gràcia, o .

La Transició es va acabar malament per a la premsa satírica. El 1976 hi havia set publicacions en castellà i cap en català, i el 1981 només en quedaven tres en castellà i cap en català. En cinc anys havien desaparegut deu revistes en castellà i vuit en català. En aquell moment, l'humor trobava nous espais a Catalunya Ràdio, a Televisió de Catalunya i al teatre. D'altra band a, herois de paper van renéixer a la televisió o al cinema, com Quico el progre i Makinavaja.

Abans de la mort de Franco, la sàtira se centrava en l'esport, la televisió i els costums. Però durant la Transició, els principals protagonistes de les sàtires van ser els polítics, amb l'excepció dels reis d'Espanya. També es va produir una suma de generacions d'humoristes, i noms com Cesc i Perich van compartir pàgines amb Óscar, Ivà i amb la jove promoció de Joma. I el mateix va passar amb Tísner, Vázquez Montalbán, Juan Marsé i Quim Monzó. Catalunya va veure néixer 42 revistes d'humor entre el 1972 i el 1992. Després la xifra es va reduir a dues en castellà i tres en català i actualment no consta que hi hagi cap revista d'humor en català.

Una explicació a aquest fenomen és que Catalunya ha viscut un transvasament de l'humor en paper a la ràdio i a la televisió, i el lideratge català a la indústria humorística escrita s'ha traslladat a la indústria audiovisual. En el cas de Televisió de Catalunya, l'humor va esdevenir quasi un monopoli d' Andreu Buenafuente, Mikimoto i Toni Soler, alhora que va integrar l'humor teatral de les companyies La Cubana, Dagoll Dagom, El Tricicle i Comediants. Sense títol, Malalts de tele, La cosa nostra, Plats bruts, i altres programes han aconseguit grans audiències. La ràdio ha viscut un procés molt semblant. A la recerca d'audiència, grans cadenes i estacions locals han augmentat els espais humorístics. Quan humoristes radiofònics com Josep Maria Bachs, Jordi Estadella o Buenafuente van passar a la televisió, a la ràdio els va rellevar una nova generació amb noms com Alfons Arús, Quim Morales i Oriol Parreño, entre altres.

En la nova era digital, l'humor ha trobat altres canals. Internet ofereix milers de pàgines plenes d'acudits que circulen a una velocitat molt superior a la dels mitjans tradicionals. El correu electrònic, el telèfon mòbil, Facebook, YouTube i les seves agendes fan que els usuaris rebin cada dia molts acudits que envia qualsevol amic o desconegut. En aquest ecosistema mundial, prima l'espectacle fàcil, frívol i amb tendència a l'infantilisme, mentre que l'humor crític més intel·ligent es refugia a la premsa. Els ninotaires mantenen amb els acudits diaris una tradició periodística que els converteix en els editorialistes més llegits de Catalunya.

Des de l' edat mitjana el gènere es va conrear a Espanya; el primer va ser Juan Ruiz, Arxipreste d'Hita, que va atacar el poder igualador dels diners al trastocar l'immutable ordre social estamental medieval. El satíric va entrar fins i tot en la composició de nombrosos gèneres com la novel·la picaresca, la faula, l' article periodístic o la peça teatral de costums, l' esperpent de Ramón María del Valle-Inclán o la tragèdia grotesca de Carlos Arniches; és més, forma part essencial d'obres tan importants com el Quixot de la Manxa de Miguel de Cervantes.

Autors satírics espanyols van ser, a l'edat medieval, fora del ja esmentat Arxipreste d'Hita, Pero López de Ayala, nombrosos autors de l'anomenada lírica cancioneril del segle xv, entre ells els anònims redactors de les Cobles del provincial, de les Cobles de Mingo Revulgo i de les Cobles de la fornera; en el Segle d'Or, Félix Lope de Vega, que recomanava que no s'hi fos "clar ni descobert": "pique sense odi, que si de cas infama / ni esperi glòria ni pretengui fama". És fonamental aquí el nom de Miguel de Cervantes, i les seves obres El col·loqui dels gossos i el Viatge del Parnàs, entre altres. Luis de Góngora va compondre sàtires personals ferotges, però Francisco de Quevedo el va superar en aquest terreny, tot i que estaven mal dirigides; el Comte de Villamediana, ( Juan de Tassis i Peralta), va ser més atrevit que tots dos, atrevint-se a atacar frontalment als Grans d'Espanya, quines debilitats coneixia bé (per això potser va morir assassinat); en el segle xviii es destaquen Diego de Torres Villarroel i José Francisco de Isla; aquest últim va criticar l'exuberant i pedantesca oratòria posbarroca; també des de postulats de la Il·lustració, José Cadalso, León de Arroyal i Leandro Fernández de Moratín van adoptar aquest gènere, al costat de la faula i l'epigrama, per reformar la societat; en el segle xix, Sebastián Miñano, Félix Mejía, Mariano José de Larra, Leopoldo Alas, Modesto Lafuente, Miguel Agustín Príncipe i Juan Martínez Villergas es destaquen especialment, estenent-la a l'article periodístic.

Referències

Enllaços externs

# data[].attributes.attachment_link.title
Sàtira - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La sàtira és definida, amb freqüència de manera estricta, com un gènere o forma literària, encara que en la pràctica sigui també trobada en les arts gràfiques i les arts escèniques. En la sàtira, addiccions, ximpleries, abusos o defectes individuals o humans són exposats a la censura a través del ridícul, derisió, paròdia, ironia o altres mètodes, idealment amb la intenció de produir millorances.

# data[].attributes.body
Genera narratives èpiques medievals amb aquesta eina d'IA dedicada.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El cantar de gesta es un género narrativo en verso que tuvo su auge en la Edad Media. Son narraciones basadas en la épica, que se caracterizan por transmitirse de boca en boca, sobre todo por los juglares. Por ejemplo: Cantar de Mío Cid, Cantar de los Nibelungos y Cantar de Roldán.

Al igual que las epopeyas, los cantares de gesta narran las hazañas de personajes heroicos que encarnan los valores de una población. De autoría anónima, este género fue muy popular en Europa, entre los siglos XI y XII, sobre todo en Francia y España.

Ver además: Leyendas cortas

Características de los cantares de gesta

Son obras anónimas.

Están escritos en verso.

Tienen rima asonante.

Su métrica es irregular, aunque la mayoría tiene 14 sílabas.

Su extensión es variada pero, en promedio, rondan los 4000 versos.

Los juglares y trovadores eran los encargados de transmitir estas narraciones, oralmente.

Cuentan con un lenguaje sencillo y expresivo.

Los héroes que protagonizan la historia representan las virtudes del pueblo, su comportamiento resultaba un modelo a seguir para su público.

De acuerdo con su origen, tienen componentes fantásticos, mitológicos o realistas.

Tuvieron su máximo apogeo en Europa, especialmente en Alemania, Francia, Rusia y España, entre los siglos XI y XII.

Hacia finales del siglo XII algunos cantares comenzaron a plasmarse por escrito.

Ejemplos de cantar de gesta

1. Cantar de Roldán

Fue escrito en francés antiguo hacia finales del siglo XI y se le atribuye su autoría a un monje normando llamado Turoldo (este nombre figura en el último verso de la obra). Está escrito en versos decasílabos y su rima es asonante, pese a que está conformado por tiradas con longitudes desiguales.

La obra, que intercala hechos verídicos, narra la batalla en tierras hispánicas que le valieron la derrota a Carlomagno. El principal motivo de esta derrota fue que Galeón, uno de los nobles que integraba su ejército, lo traicionó. Esta derrota le costó a Carlomagno la pérdida de buena parte de los jefes militares, entre ellos, su sobrino Roldán y toda la retaguardia.

1. El Cantar de Beowulf

Esta obra anglosajona está compuesta por 3182 versos y fue escrita en inglés antiguo. No solo se desconoce su autor sino también la fecha en la que fue escrita. Si bien narra hechos ocurridos a principios del siglo VI, los expertos estiman que la obra habría sido escrita entre el siglo VIII y el XII.

El cantar está dividido en dos partes. La primera se enfoca en la juventud del héroe, Beowulf, quien deberá enfrentarse al temible monstruo llamado Grendel. Luego de matarlo, el joven deberá enfrentarse a su madre.

En la segunda parte de la obra, el héroe ya es adulto y se convierte en el rey de los gautas y deberá enfrentarse con un terrible dragón hasta su muerte.

El poema está compuesto por cuatro cantos. Los dos primeros abordan el enfrentamiento con el monstruo y su madre, y los dos últimos se enfocan en la vejez y muerte del protagonista.

1. El Cantar de los Nibelungos

Este poema alemán, escrito durante el siglo XIII, mezcla elementos mitológicos con hechos históricos. En él se narran las hazañas del cazador de dragones Sigfrido, desde su infancia hasta su asesinato. Su esposa, la princesa Krimilda, decide vengar la muerte de su esposo, lo que ocasiona el exterminio de los nibelungos en la corte de los hunos.

En 2009 esta obra fue incluida en el Registro de la Memoria del Mundo de la Unesco por su trascendencia histórica.

1. Cantar de Mio Cid

Se estima que este poema anónimo, escrito en español antiguo, fue escrito alrededor del año 1200. La obra tiene 3735 versos de expansión variable, aunque predominan los de 14 a 16 sílabas métricas.

Con ciertas libertades por parte de su autor, el poema narra las hazañas de los últimos años de vida del caballero de Castilla Rodrigo Díaz, conocido como el Campeador.

La obra narra las heroicas hazañas de los últimos años de vida del caballero desde su primer destierro, en el año 1081, hasta su muerte en 1099.

El poema presenta dos grandes temas. Por un lado, el destierro y los intentos del Campeador para conseguir el perdón real y recuperar el status social perdido. Por otro lado, el honor del Cid y de su familia, que terminan realzados al final y así, las hijas del protagonista consiguen casarse con los príncipes de Navarra y Aragón.

Sigue con: Epopeya

# data[].attributes.attachment_link.description
El cantar de gesta es un género narrativo en verso que tuvo su auge en la Edad Media. Son narraciones basadas en la épica, que se caracterizan por transmitirse de boca en boca, sobre todo por los juglares. Por ejemplo: Cantar de Mío Cid, Cantar de los Nibelungos y Cantar de Roldán .

# data[].attributes.body
Una selecció de cànters de gesta famosos per inspirar les teves creacions.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cançó de gesta - Viquipèdia, l’enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Les cançons de gesta són epopeies medievals europees en llengua romànica, redactades en vers i transmeses originalment per joglars que narren incidents llegendaris, sovint basats en fets reals, que fan èmfasi en els combats entre cristians i sarraïns. En general, les cançons de gesta les recitaven intèrprets professionals, mentre que les novel·les de cavalleries s’associen amb la lectura privada.[1]

# data[].attributes.body
Aquesta eina d'IA et permet crear poemes amb temàtiques fosques i satàniques inspirades en l'Edat Mitjana.

# data[].attributes.attachment_link.title
CALAIX DE MÚSIC - Rimador / Creador de poesies on-line

# data[].attributes.body
Una col·lecció de poemes clàssics satànics que poden servir com a base o inspiració per als teus propis poemes.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Salman Rushdie, 2008

Els Versos Satànics (en anglès The Satanic Verses) és la quarta novel·la de l'escriptor britànic-indi Salman Rushdie. Publicat per primera vegada el setembre de 1988, el llibre es va inspirar en la vida del profeta islàmic Mahoma. Igual que amb els seus llibres anteriors, Rushdie va utilitzar el realisme màgic i es va basar en esdeveniments i persones contemporanis per crear els seus personatges. El títol fa referència als versos satànics, un grup de versos alcorànics sobre tres deesses paganes de la Meca⁣: Allāt, Al-Uzza i Manāt. La part de la història que tracta dels "versos satànics" es basava en relats dels historiadors al-Waqidí i at-Tabarí.

El llibre va rebre un gran reconeixement de la crítica, va ser finalista del Booker Prize de 1988 (perdent davant l'⁣ Oscar i Lucinda de Peter Carey) i va guanyar el Whitbread Award 1988 a la novel·la de l'any. Timothy Brennan va qualificar l'obra de "la novel·la més ambiciosa encara publicada per tractar l'experiència dels immigrants a Gran Bretanya".

El llibre i la seva blasfèmia percebuda es van citar com a motivació en atacs amb bombes, assassinats i disturbis extremistes islàmics i van provocar un debat sobre la censura i la violència per motius religiosos. Tement els disturbis, el govern de Rajiv Gandhi va prohibir la importació del llibre a l'Índia. L'any 1989, el líder suprem de l'Iran, Ruhollah Khomeini, va demanar la mort de Rushdie, donant lloc a diversos intents d'assassinat fallits contra l'autor, que va rebre protecció policial pel govern del Regne Unit, i atacs a persones relacionades, inclòs el traductor japonès Hitoshi Igarashi, que va morir apunyalat l'any 1991. Els intents d'assassinat contra Rushdie van continuar, inclòs un atemptat contra la seva vida l'agost de 2022.

Els versos satànics consisteixen en un marc narratiu, utilitzant elements de realisme màgic, entrellaçat amb una sèrie de subtrames que es narren com a visions oníriques experimentades per un dels protagonistes. La narrativa del marc, com moltes altres històries de Rushdie, inclou els indis expatriats a l'Anglaterra contemporània. Els dos protagonistes, Gibreel Farishta i Saladin Chamcha, són tots dos actors d'origen musulmà indi. Farishta és una superestrella de Bollywood especialitzada a interpretar divinitats hindús (el personatge es basa en part en les estrelles de cinema índies Amitabh Bachchan i NT Rama Rao). Chamcha és un emigrant que ha trencat amb la seva identitat índia i treballa com a artista de veu en off a Anglaterra.

Al principi de la novel·la, tots dos estan atrapats en un avió segrestat que vola des de l' Índia a Gran Bretanya. L'avió explota sobre el canal de la Mànega, però els dos se salven màgicament. En una transformació miraculosa, Farishta assumeix la personalitat de l'arcàngel Gabriel i Chamcha la d'un diable. Chamcha és arrestat i passa per la prova d'⁣ abús policial com a presumpte immigrant il·legal. La transformació de Farishta es pot llegir en part a un nivell realista com el símptoma del desenvolupament de l'esquizofrènia del protagonista.

Tots dos personatges lluiten per reconstruir les seves vides. Farishta busca i troba el seu amor perdut, l'alpinista anglès Allie Cone, però la seva relació es veu eclipsada per la seva malaltia mental. Chamcha, després d'haver recuperat miraculosament la seva forma humana, vol venjar-se de Farishta per haver-lo abandonat després de la seva caiguda comuna de l'avió segrestat. Ho fa fomentant la gelosia patològica de Farishta i destruint així la seva relació amb Allie. En un altre moment de crisi, Farishta s'adona del que ha fet Chamcha, però el perdona i fins i tot li salva la vida.

Tots dos tornen a l'Índia. Farishta llença l'Allie d'un gratacel en un altre brot de gelosia i després se suïcida. Chamcha, que no només ha trobat el perdó de Farishta, sinó també la reconciliació amb el seu pare estrany i la seva pròpia identitat índia, decideix romandre a l'Índia.

Seqüències de somnis

Incrustat en aquesta història hi ha una sèrie de narracions de visió de somnis mig màgiques, atribuïdes a la ment de Farishta.

Una de les seqüències és una narració de ficció de la vida de Mahoma (anomenada "Mahund" o "el missatger" a la novel·la) a Jahilia. En el seu centre hi ha l'episodi dels anomenats versos satànics, en què el profeta proclama primer una revelació que requereix l'adopció de tres de les antigues divinitats politeistes, però després renuncia a això com un error induït pel Diable. També hi ha dos opositors al "Missatge": una sacerdotessa heathen, Hind, i un poeta escèptic i satíric, Baal. Quan el profeta torna triomfal a la Meca, Baal s'amaga en un prostíbul subterrani, on les prostitutes assumeixen la identitat de les dones del profeta. A més, un dels companys del profeta afirma que ell, dubtant de l'autenticitat del "missatger", ha alterat subtilment porcions de l'⁣ Alcorà tal com li van ser dictades.

La segona seqüència explica la història d'Ayesha, una camperola índia que afirma estar rebent revelacions de l'arcàngel Gabriel. Ella atrau tota la seva comunitat del poble a embarcar-se en un pelegrinatge a peu a la Meca, afirmant que podran creuar el mar d'Aràbia. El pelegrinatge acaba amb un clímax catastròfic, ja que tots els creients entren a l'aigua i desapareixen, enmig de testimonis inquietants d'observadors sobre si simplement es van ofegar o si, de fet, van poder travessar el mar de manera miraculosa.

Una tercera seqüència de somnis presenta la figura d'un líder religiós expatriat fanàtic, l'"Imam", en un entorn de finals del segle XX (això, evidentment, satiritza el mateix Khomeini).

En general, el llibre va rebre crítiques favorables de la crítica literària. En un volum de crítiques de 2003 a la carrera de Rushdie, l'influent crític Harold Bloom va anomenar The Satanic Verses "el major assoliment estètic de Rushdie".

Timothy Brennan va qualificar l'obra de "la novel·la més ambiciosa encara publicada per tractar l'experiència dels immigrants a Gran Bretanya" que recull la desorientació onírica dels immigrants i el seu procés d'"unió per hibridació". El llibre es veu com "fonamentalment un estudi sobre l'alienació".

Muhammad Mashuq ibn Ally va escriure que " Els versos satànics tracta sobre la identitat, l'alienació, el desarrelament, la brutalitat, el compromís i la conformitat. Aquests conceptes s'enfronten a tots els migrants, desil·lusionats amb les dues cultures: la que estan i la que s'incorporen. No obstant això, sabent que no poden viure una vida en l'anonimat, fan mediació entre tots dos. Els versos satànics és un reflex dels dilemes de l'autor". L'obra és un "tot i que surrealista, un registre de la contínua crisi d'identitat del seu propi autor". Ally va dir que el llibre revela l'autor en última instància com "la víctima del colonialisme britànic del segle XIX". El mateix Rushdie va parlar confirmant aquesta interpretació del seu llibre, dient que no es tractava d'islam, "sinó de migració, metamorfosi, jos dividits, amor, mort, Londres i Bombai". També ha dit: "És una novel·la que va contenir un càstig al materialisme occidental. El to és còmic."

Després que es va desenvolupar la controvèrsia dels versos satànics, alguns estudiosos familiaritzats amb el llibre i tota l'obra de Rushdie, com MD Fletcher, van veure la reacció com a irònica. Fletcher va escriure: "Potser és una ironia rellevant que algunes de les principals expressions d'hostilitat cap a Rushdie provenien d'aquells sobre qui i (en cert sentit) per a qui va escriure". Va dir les manifestacions de la polèmica a Gran Bretanya:

"

(anglès) embodied an anger arising in part from the frustrations of the migrant experience and generally reflected failures of multicultural integration, both significant Rushdie themes. Clearly, Rushdie's interests centrally include explorations of how migration heightens one's awareness that perceptions of reality are relative and fragile, and of the nature of religious faith and revelation, not to mention the political manipulation of religion. Rushdie's own assumptions about the importance of literature parallel the literal value accorded the written word in Islamic tradition to some degree. But Rushdie seems to have assumed that diverse communities and cultures share some degree of common moral ground on the basis of which dialogue can be pieced together, and it is perhaps for this reason that he underestimated the implacable nature of the hostility evoked by The Satanic Verses, even though a major theme of that novel is the dangerous nature of closed, absolutist belief systems.

(català) va encarnar una ira sorgida en part de les frustracions de l'experiència dels migrants i, en general, va reflectir fracassos de la integració multicultural, ambdós temes significatius de Rushdie. Clarament, els interessos de Rushdie inclouen de manera central exploracions de com la migració augmenta la consciència que les percepcions de la realitat són relatives i fràgils, i de la naturalesa de la fe i la revelació religiosa, per no parlar de la manipulació política de la religió. Les suposicions de Rushdie sobre la importància de la literatura són paral·leles al valor literal atorgat a la paraula escrita en la tradició islàmica fins a cert punt. Però Rushdie sembla haver assumit que diverses comunitats i cultures comparteixen un cert grau de base moral comú sobre la base del qual es pot construir el diàleg, i potser és per això que va subestimar la naturalesa implacable de l'hostilitat evocada per Versos satànics, tot i que un tema principal d'aquesta novel·la és la naturalesa perillosa dels sistemes de creences absolutistes tancats.

"

Les influències de Rushdie han estat durant molt de temps un punt d'interès per als estudiosos que examinen la seva obra. Segons WJ Weatherby, les influències de The Satanic Verses van ser enumerades com James Joyce, Italo Calvino, Franz Kafka, Frank Herbert, Thomas Pynchon, Mervyn Peake, Gabriel García Márquez, Jean-Luc Godard, JG Ballard i William S. Burroughs. Segons el mateix autor, es va inspirar per escriure la novel·la amb l'obra de Mikhail Bulgakov El mestre i Margarida. Angela Carter escriu que la novel·la conté "invents com la ciutat de Jahilia, 'construïda completament amb sorra', que fa una picada d'ullet a Calvino i una picada d'ullet a Frank Herbert".

L'anàlisi de Srinivas Aravamudan de The Satanic Verses va subratllar la naturalesa satírica de l'obra i va sostenir que, si bé ella i Midnight's Children poden semblar més "èpica còmica", "clarament aquestes obres són altament satíriques" en una línia similar a la sàtira postmoderna pionera de Joseph Heller a .

Els Versos Satànics van continuar mostrant la inclinació de Rushdie per organitzar la seva obra en termes d'històries paral·leles. Dins del llibre "hi ha grans històries paral·leles, alternant seqüències de somni i realitat, lligades pels noms recurrents dels personatges de cadascuna; això proporciona intertextos dins de cada novel·la que comenten les altres històries". Els versos satànics també exhibeixen la pràctica habitual de Rushdie d'utilitzar al·lusions per invocar enllaços connotatius. Dins del llibre, va fer referència a tot, des de la mitologia fins a "unes línies que invoquen la cultura popular recent".

La novel·la ha estat acusada de blasfèmia per la seva referència als versos satànics alcorànics. El Pakistan va prohibir el llibre el novembre de 1988. El 12 de febrer de 1989, 10.000 manifestants es van reunir contra Rushdie i el llibre a Islamabad, Pakistan. Sis manifestants van morir en un atac a l'American Cultural Center i una oficina d'American Express va ser saquejada. A mesura que la violència es va estendre, es va prohibir la importació del llibre a l'Índia i va ser cremat en manifestacions al Regne Unit.

Mentrestant, la Comissió per a la Igualtat Racial i un grup de reflexió liberal, el Policy Studies Institute, van organitzar seminaris sobre l'afer Rushdie. No van convidar l'autora Fay Weldon, que es va pronunciar en contra de la crema de llibres, però sí que van convidar Shabbir Akhtar, un llicenciat en filosofia de Cambridge que va demanar "un compromís negociat" que "protegeixi la sensibilitat musulmana contra la provocació gratuïta". El periodista i autor Andy McSmith va escriure en aquell moment: "Estem assistint, em temo, al naixement d'una nova ortodòxia 'liberal' perillosament il·liberal dissenyada per acollir el doctor Akhtar i els seus amics fonamentalistes".

A mitjans de febrer de 1989, després d'un violent motí contra el llibre al Pakistan, l'aiatol·là Ruhollah Khomeini, llavors líder suprem de l'Iran i erudit xiïta, va emetre una fatwa demanant la mort de Rushdie i els seus editors i va demanar que els musulmans assenyalin a aquells que poden matar-lo si no poden ells mateixos. Encara que el govern conservador britànic sota Margaret Thatcher va donar a Rushdie protecció policial les 24 hores del dia, molts polítics d'ambdós bàndols eren hostils a l'autor. El diputat laborista britànic Keith Vaz va liderar una marxa per Leicester poc després de ser elegit el 1989 demanant la prohibició del llibre, mentre que el polític conservador Norman Tebbit, l'antic president del partit, va qualificar Rushdie d'un "vià excepcional" la "vida pública" del qual ha estat un registre d'actes menyspreables de traïció a la seva educació, religió, llar d'adopció i nacionalitat".

El periodista Christopher Hitchens va defensar amb fermesa Rushdie i va instar els crítics a condemnar la violència de la fatwa en comptes de culpar la novel·la o l'autor. Hitchens considerava que la fatwa era el tret inicial d'una guerra cultural contra la llibertat.

Malgrat una declaració conciliadora de l'Iran el 1998 i la declaració de Rushdie que deixaria de viure amagat, l'agència de notícies estatal iraniana va informar el 2006 que la fatwa es mantindria permanentment, ja que la fatawa només pot ser rescindida per la persona que la va emetre per primera vegada i Khomeini havia mort des de llavors.

Violència, assassinats i intents d'assassinat

Hitoshi Igarashi, el traductor del japonès de Rushdie, va ser trobat per una dona de la neteja, apunyalat fins a la mort el 13 de juliol de 1991 al campus universitari on feia classes prop de Tòquio. Deu dies abans de l'assassinat d'Igarashi, el traductor italià de Rushdie, Ettore Capriolo, va ser greument ferit per un atacant a casa seva a Milà per ser apunyalat diverses vegades el 3 de juliol de 1991. William Nygaard, l'editor noruec de The Satanic Verses, va resultar greument ferit en rebre tres trets a l'esquena per un agressor l'11 d'octubre de 1993 a Oslo. Nygaard va sobreviure, però va passar mesos a l'hospital recuperant-se. El traductor turc del llibre Aziz Nesin va ser l'objectiu previst d'una multitud d'incendis que van incendiar l'hotel Madimak després de les oracions del divendres el 2 de juliol de 1993 a Sivas, Turquia, i van matar 37 persones, la majoria erudits alevís, poetes i músics. Nesin va escapar de la mort quan la multitud fonamentalista no el va reconèixer al principi de l'atac. Coneguda com la massacre de Sivas, és recordada pels turcs alevís que es reuneixen a Sivas anualment i celebren marxes silencioses, commemoracions i vetlles pels assassinats.

El setembre de 2012, Rushdie va expressar el dubte que The Satanic Verses es publiqués avui a causa d'un clima de "por i nerviosisme".

El març de 2016, PEN America va informar que la recompensa per la fatwa de Rushdie es va recaptar en 600.000 dòlars (430.000 £). Els principals mitjans iranians van aportar aquesta suma, sumant-se als 2,8 milions de dòlars existents que ja s'ofereixen. En resposta, l'Acadèmia Sueca, que atorga el Premi Nobel de Literatura, va denunciar la condemna a mort i la va qualificar de "greu violació de la llibertat d'expressió". Aquesta era la primera vegada que comentaven el tema des de la seva publicació.

El 12 d'agost de 2022, Rushdie va ser atacat a l'escenari mentre parlava en un acte de la Institució Chautauqua. Un testimoni va dir que Rushdie va ser apunyalat diverses vegades i tenia una ferida al costat dret del coll, que va provocar una gran pèrdua de sang. Els informes poc després de l'apunyalament van dir que Rushdie havia patit danys nerviosos a un braç, danys al fetge, greus lesions a un ull i una gran pèrdua de sang, i respirava amb l'ajuda d'un ventilador. L'agressor va ser detingut immediatament. Va ser acusat de temptativa d'homicidi i agressió, declarant-se innocent i va ser detingut a presó. El 14 d'agost, Rushdie estava fora del ventilador i podia parlar.

Bibliografia addicional

Nicholas J. Karolides, Margaret Bald & Dawn B. Sova. 100 Banned Books: Censorship Histories of World Literature. Nova York: Checkmark Books, 1999. ISBN 0-8160-4059-1.

Pipes, Daniel. The Rushdie Affair: The Novel, the Ayatollah, and the West (1990). Transaction Publishers, 2003. ISBN 0-7658-0996-6.

# data[].attributes.attachment_link.title
Els Versos Satànics - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Els Versos Satànics (en anglès The Satanic Verses ) és la quarta novel·la de l'escriptor britànic-indi Salman Rushdie. Publicat per primera vegada el setembre de 1988, el llibre es va inspirar en la vida del profeta islàmic Mahoma.

# data[].attributes.body
Aquesta eina d'IA et permet crear música inspirada en els trobadors medievals, ideal per acompanyar els teus poemes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Colabora con otras personas para hacer música online grabando y usando bucles. Invita a quien quieras para colaborar. Es gratis y no hay que descargar nada. Funciona en Mac, Windows, Chromebooks, iPhone, Android y Linux.

# data[].attributes.body
Escolta una selecció de música de trobador per inspirar-te.

# data[].attributes.attachment_link.title
Una Canción Medieval de Trovador para Guitarra

# data[].attributes.body
ultimo baile

# data[].attributes.headline
amor, despedida, tristeza, llorar, emocion

# data[].attributes.subject
amor, despedida, tristeza, llorar, emocion