# data[].attributes.headline
Za sňatek s Vietnamcem jí nabídli půl milionu. Chtěl do Evropy, vysvětluje režisérka

# data[].attributes.subject
Za sňatek s Vietnamcem jí nabídli půl milionu. Chtěl do Evropy, vysvětluje režisérka

# data[].attributes.attachment_link.title
Za sňatek s Vietnamcem jí nabídli půl milionu. Chtěl do Evropy, vysvětluje režisérka | Aktuálně.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Česká režisérka s vietnamskými kořeny Diana Cam Van Nguyen za krátkometrážní snímek Milý tati získala dva České lvy. Teď v Paříži připravuje celovečerní debut o české Vietnamce, které nabídnou, že za svatbu s mladým Vietnamcem dostane 30 tisíc eur.

# data[].attributes.attachment_link.title
číslo #23/2023, Češi z Vietnamu | A2 – neklid na kulturní frontě

# data[].attributes.headline
Pham Huu Uyen: Bylo štěstí, že mě poslali na Matfyz

# data[].attributes.subject
Pham Huu Uyen: Bylo štěstí, že mě poslali na Matfyz

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Autor: OPMKÚvodní foto: Pham Huu Uyen (foto: Tomáš Rubín)

# data[].attributes.attachment_link.title
Pham Huu Uyen: Bylo štěstí, že mě poslali na Matfyz

# data[].attributes.attachment_link.description
Před více než 40 lety přijel na studijní pobyt do Československa a už tu zůstal natrvalo. Studium a přátelství s disidenty ho ovlivnily natolik, že se do rodného Vietnamu nemohl vrátit. Pham Huu Uyen vystudoval na Matfyzu informační technologie a po revoluci v Praze založil softwarovou firmu. Aktivně podporuje principy občanské společnosti a řadu let hájí zájmy vietnamské komunity v Radě vlády pro národnostní menšiny.

# data[].attributes.headline
Vietnamec: Máme svoje Krejčíře, ale většina podniká slušně

# data[].attributes.subject
Vietnamec: Máme svoje Krejčíře, ale většina podniká slušně

# data[].attributes.attachment_link.title
Vietnamec: Máme svoje Krejčíře, ale většina podniká slušně | Aktuálně.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Ministr Babiš se omluvil za výrok, že Vietnamci neplatí daně. Podnikatel Pham Huu Uyen, který se proti nařčení dopisem ohradil, říká, že to je problém celých oborů podnikání, jako jsou tržiště.

# data[].attributes.headline
Fotky z Interkulturního dialogu Náprstkova Muzea 3.5. 2024

# data[].attributes.subject
Fotky z Interkulturního dialogu Náprstkova Muzea 3.5. 2024

# data[].attributes.body
Poslechni si také část naší akce zde 🥰✨:

https://region.rozhlas.cz/poslechnete-si-my-a-oni-11-5-2024-9231790?fbclid=IwZXh0bgNhZW0CMTAAAR1bY8LKxzaKly1FDkGw7fFRc9hhP1m3ux34sIKdRArafmfVPu-kfxKiAvE_aem_ZmFrZWR1bW15MTZieXRlcw

# data[].attributes.attachment_link.description
Přinášíme vám fotky z našeho workshopu Interkulturní dialog: češství vs. vietnamství s Viet Up, který se konal v Praze 🩷 Děkujeme všem, kteří se k naší akci zapojili páteční večer v krásných...

# data[].attributes.headline
Český rozhlas "Poslechněte si: My a oni 11. 5. 2024" z našeho Interkulturního dialogu v Náprstkově Muzeu v Praze

# data[].attributes.subject
Český rozhlas "Poslechněte si: My a oni 11. 5. 2024" z našeho Interkulturního dialogu v Náprstkově Muzeu v Praze

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Co to je češství a co vietnamství? Zeptali jste se někdy, jak vnímají svou identitu mladí Vietnamci, tzv. druhá migrantská generace? Vědí o tom něco více jejich čeští vrstevníci? Uslyšíte částečný záznam průběhu jejich interkulturního dialogu.

Spustit audio

# data[].attributes.attachment_link.description
Co to je češství a co vietnamství? Zeptali jste se někdy, jak vnímají svou identitu mladí Vietnamci, tzv. druhá migrantská generace? Vědí o tom něco více jejich čeští vrstevníci? Uslyšíte částečný záznam průběhu jejich interkulturního dialogu.

# data[].attributes.headline
Fotky z Interkulturního dialogu 1.5. z Kampusu Hybernská v Praze

# data[].attributes.subject
Fotky z Interkulturního dialogu 1.5. z Kampusu Hybernská v Praze

# data[].attributes.body
Další fotky najdeš na naší Facebook stránce 👀:

https://www.facebook.com/roots.o.t.future

# data[].attributes.attachment_link.description
Už je to týden, kdy jsme pořádali interkulturní dialog na Studentský Majáles. Stále vstřebáváme pocity a dojmy z našeho workshopu a jsme neskutečně vděční za tuto jedinečnou příležitost. Takovou...

# data[].attributes.headline
Roots of the Future - evropský solidární projekt

# data[].attributes.subject
Roots of the Future - evropský solidární projekt

# data[].attributes.body
We're a group of young people mainly with Vietnamese roots from Czechia. Our initiative aspires to create space for people interested in cultural identity, czech-vietnamese history and Vietnamese culture in general.

Click the link to our blog or follow us on our social media to see more. 🤓

Jsme skupinka mladých lidí s vietnamskými kořeny, žijící v Česku. Tento projekt vytváří prostor pro lidi, které zajímá kulturní identita, historie vietnamských imigrantů a obecně vietnamská kultura.

Více se dozvíš na našem blogu a sociálních stránkách. 🤓

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
By using oral history methodologies, we aim to collect life experiences of people with immigrant background. Storytelling can bring cultural appreciation and discover different identities in the Czech Community and Czech narrative. We are foreseeing bridging social divides by creating intercultural & intergenerational exchange. This project was created in a framework of European Solidarity Corps and it was co-founded by European Union.

Xin Chào

This initiative was created from the need to understand how a Czech-Vietnamese identity is influenced and shaped by different cultures. As a Vietnamese-born in Czechia we want to get to know more about our Vietnamese heritage and roots.

We believe it is important to learn and understand one's culture. This solidarity project is about sharing stories and creating conversations to encourage open and honest discussions that confront the misrepresentations of Vietnamese culture. We aspire to build a safe space where people can prosper and feel secure in exploring and accepting their cultural identities without fear of judgment.

There is a desire to enable and ensure an inclusion in the society. By sharing historical background and life stories, Czech people would have insights into Vietnamese immigrant's life.

Roots of the Future is about breaking a new ground and creating a welcoming space for exchange and learning.

Here we will share our journey.

Let us take you on a journey to teach you about the history of our parents and close ones, who moved to foreign countries in hopes of finding a better life. This blog was created for those who are interested in learning about family, cultural and mostly Vietnamese origins. Here you will get a chance to read stories of people who left their home back in Vietnam and came to Czechia and much more about Vietnamese heritage. This project deals with the lack of information that some of young people have regarding their parent's immigrant background. By sharing stories about our culture, we hope to connect more people together and underline the importance of knowing the history of (y)our culture. With this project we aspire to pass these stories on future generations. By learning and understanding the history of our roots, we believe it is fundamental for shaping our future world.

„Don't forget that the culture that is going to survive in the future is the culture that you can carry around in your head." - Nam June Paik

A girl named Van Anh approached me in January 2022: " I was intrigued by your post on the faculty blog, where I sensed your enthusiasm for studying later in life. " Living in the same city, we soon chatted in a local café in Budweis. I was excited to talk longer with a person from the Czech Vietnamese community. I was genuinely curious about such a person's life for the first time. Until that, I interacted with Vietnamese people only "professionally" - in shops and restaurants, where they worked as salespeople, cooks or waiters.

At the time, I was jobless and lost as I did not know what to do with my life. Van Anh's life story impressed me as she was already an experienced volunteer because she participated in a European Solidary project in Italy. Her energy inspired me so I was happy to help her with her project proposal. However, I got a new job soon afterward so I was skeptical about my role and time possibilities.

In April 2022, I met the rest of our team - Linh, Mai and Filip. They were considerably younger, and that made me happy. I had few opportunities to meet younger people and absorb their opinions, feelings, and views. Not only I expected intercultural enrichment, but also intergenerational one. They did not disappoint me, I must say. Contrary, each of them turned out to be a fascinating individual with an interesting life story.

Throughout the project, there were many challenging moments. At some of them, I wanted to quit. It was extremely important that at those moments, I felt supported by the team and I could rely on them. " You shouldn't feel bad for not contributing to the project because you've already contributed enough, probably more than you realize, " Van Anh wrote to me in the time of crisis, and that was the key message that kept me onboard.

As the project progressed, I remember my never-ending fascination with my colleagues' abilities to organize an event or manage social media equally to professionals. For Filip, Linh and Mai, their public performance during the events was also the first public appearance ever. Despite their doubts and fears, they did it and were brilliant! The young generation's soft skills are great, and I am just astonished to see the professional level of our project activities.

Our last event occurred at the Old Town Square in Prague at the end of June. Being a small-town boy, I am always proud to organize events in the capital city and see that people are genuinely interested in them because they could choose a million other ways to spend an evening and still came to ours. About fifty people of all possible origins - Czech, Vietnamese, Moravian, Ukrainian, and others - appeared there. Mai, Linh and Van Anh were great at introducing the project and their parent's stories to the audience. My moment followed. My personal fifteen minutes of fame. I enjoyed every single one of them. It was only a week after I had successfully passed my final exams at university. Still, my performance at the event felt more appropriate as a symbolic end of my study. It was a mixture of pride, relief, and pure happiness. And I would never have felt that without the project! Thank you, my teammates, for the amazing journey!

Photos from the Event „Tết in Budweis" (March 2023) by Jakub Hardt and the Event „To the Future and Beyond no.2 in Prague" (July 2023) by Triệu Quang Minh

Our project is coming to its end. This year was like a rollercoaster for me. To be honest, at first I didn't know what to expect from this project at all. I was new to this but in the end I am really grateful and glad that I joined. I would say that I manifested this project because at that time when it just started I was having a gap year and one of my goals was to be a part of a project. One day Kata told me that she had an idea and it was managing a project about Vietnamese immigrants/ minority in Czechia. This theme was close to me and she asked me if i want to join in. I immediately said yes and that is the story of how i got into this wonderful project called Roots of the Future.

I wanted to challenge myself and do something that was meaningful for me. At first I was really full of enthusiasm. The first moment when I felt a little bit of stress was the time when our group had the very first meeting. I am introverted and I was thinking what if our group won't be so close and won't work out? When I first met others it felt like there was no room and reason for stress. I think that we clicked immediately. Whenever we had a meeting we cooked and ate together. It was a bonding activity. When I am with my team it always feels like being with a family or long-term friends even though I know someone only for a year. It feels like a safe place for me, I can be open and myself around them. I would say that overall our team-work was ok? There were some hardships when someone could not do some tasks so in the end some of us had more work to do but it was always kinda balanced.

When I look back at our achievements I am really proud of our team. Every event was a challenge for us because everything was new. I had to learn new skills and went out of my comfort zone. The most challenging activity for me was speaking to the public. After many public speeches I got more comfortable and thanks to that I am not scared anymore. I got more confident and I learnt my weaknesses and got to know what to improve.

There sure were some hardships during our project and moments where I was asking myself if this project is going to continue in the future or not. I had doubts for sure. Because all of us are students and we had our exams period during winter. Our communication and project got stuck at one point but we managed to overcome this period and after winter we went on full speed with organizing other events. The best thing about our events was that every event was special and unique on its own. People were enjoying their time with us. We got a chance to show them something from our culture from sharing meals to sharing stories about our parents and how they got to Czechia. The best thing for me was seeing them smiling and having a good time. Our preparations and hard work paid off.

During our project we got a chance to meet many interesting people with interesting jobs, stories and backgrounds. With some of them we did a collaboration together and also we have some interesting partnerships for the future. It is wonderful to be surrounded by people who can inspire you.

Our project is finishing and we were thinking of continuing or ending it. Personally, I think that it would be a pity to end it so I said that I would be glad if we could continue with it. Every member of the team agreed to go on with this project and I can not wait for the future and what will come.

The world is really diverse and people have migrated since forever.
John Vu

It isn't surprising there are people that don't look typically ‚from somewhere'. That being said, some migrants are discriminated against while others aren't, based on appearances. They can ‚pass' or are the ‚good ones'.

For me, there was internal and external pressure to assimilate. If you want to you can, but if you don't want to, you don't have to. You can pick and choose how you want to present yourself as. The early teenage me hated being Vietnamese and would reject and even ridicule this identity and others in an attempt to be more ‚American'. The older me knows I can fully be Vietnamese and American at the same time, and also sometimes more so as one than the other. And also my Chinese roots as well which I have not explored as deeply. Will I ever be 100% unquestionably be seen as someone ‚native'in any of those nation-states or by someone abroad? Not always, but I'm used to talking about identity to genuinely interested people. All this said, what does it mean to American or Vietnamese? Or Vietnamese-American? Identity shouldn't be a checklist of characteristics you need to collect to qualify.

As many instances, I come across being questioned if I'm really from ‚here', there are many instances that confirm that I do belong ‚here'. I don't feel being stuck in between but it's ok if others do cause everyone's context is different.

Language is pretty important to identity but it shouldn't be used against. You. That being said, it's never too late to learn.

The article was published with the permission of the author John Vu, an American-Vietnamese and a dear mentor who cheers for Roots of the Future and contributed with valuable insights and knowledge.

‚For me, Home is connected to people. Family and friends.

To feelings, experiences or places where I feel comfortable. It's specific. It can be multiple. Home can potentially but shouldn't be tied to one's country of birth.

Home can be connected to length of time spent in a place, but doesn't have to be.'

🇺🇸Am I home in USA where I was born and spent 25 years of life? Yes and no.

🇻🇳Is Việt Nam home despite only going there last year? Yes and no, it's also a big place. Only specific parts of it with certain people.

Credit: @johnvuwhatitdo

When you're managing a European solidarity project it is obligatory to have a monitoring meeting once during the 12-month period with people from the National Agency. Our monitoring meeting was the day when we had a NFE workshop. A lady from the NA suggested we should look into some training courses on the "Salto" web and the first thing that caught our eye was a training course organized in Greece. I wasn't sure if it was a great idea to take a week off school to travel all over to another country. I was constantly evaluating my choices if I should apply or not. The night before the deadline for the training course applications closed we decided to give it a shot. Oh have I mentioned we were overwhelmed by organizing an upcoming event too?

A week passed and the day of our event in Budweis we got the results. After we had done our presentation about Vietnamese New Lunar Year, people sat down for dinner we and the chef prepared specifically for this event for guests to experience traditional Vietnamese food. We sat down next to our friends and were still stunned and amazed how great our event was. It was like the first time in a while we got to sit down and relax and not worry about some event planning. We took our phones out and each of us opened e-mails to see if we got accepted. Tension. Confusion. "Congratulations, you have been selected...." Another moment for celebration and joy. And after that followed feelings of fright, panic, worry and anxiety~

We were quite sad when we found out our friend got put on a waiting list and didn't get to join us in Greece. But because our school year wasn't over yet, we were also quite stressed. We still haven't purchased our airplanes tickets yet the week before our training course which made it more stressful for us because the tickets cost a lot more. But thankfully our traveling cost was financed by the Czech NA.

This training course "Learning in short-term-group project" took place in Porto Heli and was organized and financed by German and Greek NA's. We arrived in Piraeus on Sunday at night to catch some Zzz's before taking the ferry later in the morning. When we arrived 3h later to Porto Heli we met other people from the training course that took the same ferry as us. And together we went to the resort to check in our rooms. Every participant got to have a room all by themselves with the most calming ocean view.

Later in the evening we came down to the buffet for dinner and introduced ourselves to our two lovely trainers for the training course. On our first day one of the trainers joined us for dinner and we talked about how grateful we were to be part of this 5-day project.

The next day we got up early in the morning and headed to the conference room where the training course officially began. There were like twenty people sitting in the circle and all I remember is feeling nervous and trying to seem normal on the camera. The very first activity we did was taking a random name card and giving it to the person you think it belongs to. It wasn't the only activity we got to know other participants. There were other activities where we got to see what and how much each of us brings to the table. And few activities later all the fears disappeared.

The activities were well planned and organized as one of the methods of non-formal learning. Now that I look back at it a lot of them were done in a circle of people which made it more fun. And just to give you an example: we made a circle and depending on how many training courses we've attended we were asked to position ourselves from the least number to the highest. I was quite surprised how I wasn't the only one with the smallest number. There were other participants that have never been on a training course or a youth exchange. So even if you're the least experienced in a room full of qualified people you can still bring meaningful and creative ideas to the table.

On the second day we met again at 9:30 (well I mean mostly of us that came on time) and learned what Youthpass is and how beneficial it can be for us. We learned what methods and tools we can use to facilitate learning for young people. Non-formal education can be seen mainly in youth work and gives people more freedom to learn new things as their the ones that decide what should be learnt. The difference between informal, non-formal and formal learning is that informal learning is not intentional and happens during conversations, with family, friends or just anywhere.

I think the best way to make people learn is to group them in a group of 5-7 people, and give them instructions. Give them the right tools to succeed and create an environment where their creativity could thrive. Listen to their needs and make sure their voices are heard. Humans aren't dogs. They don't need to be guided by a collar and if they do, your purpose is to free them from that cage.

Another day passed and we got to work on four study cases. If only you had been there to participate and enjoy these activities. "The partner organisation's youth leaders are very formal with their participants and it becomes difficult to support a non formal approach." what would you do in this case?

Straight and clear confrontation about the situation

Make a compromise

Establish certain rules everyone would agree with

Adapt and use methods that are more suitable for others (digital devices, outdoor activities, games etc.) to create a safe and trustworthy environment

explain the harm of overconsumption of media + how to use it in more positive way

and etc.

When planning short-term group projects it's also important to think about the details and what steps are in the process. Planning and preparation. Implementation. Evaluation and Follow-Up. It's crucial for a youth worker to work on inclusion. Without this factor it is pointless to plan next steps. Set goals. What do you want to achieve in this project? Be flexible. Be prepared when things go south. Observe group activities from the outside and check in with them. Keep your goals in mind. Make sure to have enough time for evaluation and recognize your own learning in that process. Be open to criticism and feedback.

Meet our trainers and organizers of this training course:

Elias Mastoras

adults' educator and a youth trainer in the E+ Youth NA of Greece and Cyprus and SALTO Inclusion

current IBSA Blind Football Chairperson 2021-2025

responsible for the only paralympic football in Paris 2024 and LA28, founder of Youthorama NGO

Vojislava Tomic

free lance trainer based in Serbia

works with wide range of international activities in the field of youth and volunteering, supported by the Council of Europe, European Comission and UN

former member of the Youthpass and Recognition Team of SALTO Training and Cooperation Resource Centre

Eda Bakir

organizer of this TC

works in SALTO Training and Cooperation Resource Centre in Germany

Educational Advisor in the Youthpass Team

Apostolos Alexiadis

TCA Officer of the Hellenic NA, based in Athens, Greece

responsible for organizing Training and Cooperation Activities (TCA) related to youth work and non-formal education in the context of Erasmus+ Youth Programme

Thursday night. We got to say our final goods and byes. I knew these people only like three days but it felt like three lifetimes. It was a dance-karaoke night and everyone was enjoying it to the fullest. When I arrived in Porto Heli I didn't expect to leave with many memories. But this TC will always be special. Not only it was my first time in Greece, on a training course I also had a great time with people I barely knew. And thankfully I had my biggest anchor and friend beside me that I got to share these memories with.

Další stránka→

About Us

The 12 month long project involves young people with immigrant background by encouraging them to be curious about their family history and cultural origins.

Roots of the Future is about discovering the Vietnamese roots of youngsters with immigrant background in the Czech Republic through storytelling and exchange.

We encourage youngsters to become curious about their own heritage and culture through sharing the stories of their parents and close people in order to identify multiple identities.

'The youth is the hope of our future'.

- Jose Rizal

Follow Us On

Subscribe To My Newsletter

Subscribe for new travel stories and exclusive content.

# data[].attributes.attachment_link.description
In the following articles, we are going to share the internal process of the project with you. How it all started and how we are progressing and the troubles we are dealing with.

# data[].attributes.headline
Banánová generace: Co to znamená být Vietnamcem narozeným v Česku

# data[].attributes.subject
Banánová generace: Co to znamená být Vietnamcem narozeným v Česku

# data[].attributes.headline
„Krize kultury: její sociální a politická důležitost“ - esej od Hannah Arendtové

# data[].attributes.subject
„Krize kultury: její sociální a politická důležitost“ - esej od Hannah Arendtové

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ÚVOD
Chci vás přesvědčit, že stojí za to číst Hannah Arendtovou. I když se její texty zdají být těžké, i když někdy musíme odstoupit od zažitých chápání pojmů. I když na první pohled nemusíme vidět, jak by její koncepce kultury mohla dnes být relevantní, opravdu to stojí za to.

Nejsem žádná expertka a nemám načteno tolik, kolik bych si přála. Čtení autorek a autorů, jejichž myšlenky jsou fascinující, ale komplexní, je pro mě výzva. Je to ale takový typ výzvy, na jejímž konci se mi rozšíří obzory a mám pocit, že lépe chápu šíři kulturálních studií. Chci se o svůj zážitek ze čtení Hannah Arendtové podělit. Ne protože bych jí teď zcela rozuměla, ale protože doufám, že i někdo další, kdo se možná na tak „těžkou" četbu necítí, by nakonec mohl její argumenty považovat za strhující, stejně jako tomu bylo v mém případě.

Hannah Arendtovou, významnou myslitelku minulého století, jsem poprvé začala číst před dvěma lety a od té doby se k ní vracím. Její dílo „The Human Condition" (1958, do češtiny přeložené jako „Vita activa neboli O činném životě") jsem četla celé léto. Dnes bych ale chtěla představit její kratší text, který přibližuje krizi kultury v době masové společnosti. Vyhradila jsem si týden a esej znovu přečetla. Postupně představím hlavní linku argumentace a svojí vlastní reflexi textu.

Esej „Krize kultury: její sociální a politická důležitost" je poslední kapitola knihy „Between Past and Future" (1961), která vyšla po většině děl, pro které je Arendtová známá jako „The Origins of Totalitarianism"(1951) nebo již zmiňované„The Human Condition" (1958). Esej je rozdělený na dvě části. V první autorka představuje krizi kultury ve vztahu ke společnosti a v druhé ve vztahu k politice. V procesu definuje kulturu a apeluje, abychom se stali humanisty.
PRVNÍ ČÁST: KRIZE KULTURY A MASOVÁ SPOLEČNOST
V první části Hannah Arendtová prezentuje krizi kultury v masové společnosti. Ta nastává, protože kultura je ničena za účelem tvorby zábavy. Skrze popis vývoje vztahu mezi masovou společností a masovou kulturou autorka dochází k tomu, že masová kultura neexistuje a že kultura ve společnosti konzumentů ani existovat nemůže.

Naše představa, že masová společnost a masová kultura jsou propojeny, protože jsou „masové", je chybná. Naopak, společnost spojuje tyto dva koncepty. Společnost, tak jak ji chápeme dnes, se objevila jako good society (idea z Antického Řecka: good society - dobrá společnost - je taková, kde každý může realizovat jeho/její nejvyšší možný potenciál). Zahrnovala tu část populace, která měla dostatek bohatství, aby mohla mít volný čas (leisure). Protože společnost nezahrnovala celou populaci, jedinci, kteří toužili ze společnosti uniknout, se mohli připojit k jiným částem populace. Tak (znovu)objevovali aspekty lidství, které ze společnosti vymizely.

Masová společnosti vznikla v okamžiku, kdy se snížila fyzická náročnost práce a masy měly dostatek času k odpočinku. Podle Arendtové je davová psychika společnosti (opuštěnost, odcizení a konzumerismus) stejná v good society i v masové společnosti. V masové společnosti ale jedinec nemá kam uniknout - neexistují části populace, které by nebyly součástí masové společnosti.

Než se autorka dostává k negaci existence masové kultury, ukazuje, jak se vztah ke kultuře měnil skrze přístup filištínů (good society) a intelektuálů (masová společnost). V tomto případě je filištín označení pro někoho, kdo se zajímá pouze o funkčnost a materiální aspekty světa, a ne o „zbytečné" objekty jako umění [1]. S nárůstem evropské střední třídy v osmnáctém století se filištínem stal takový člověk, který se snažil dostat do good society, zvýšit svoji společenskou hodnotu, skrze znalost umění. Filištín ale nepřistupoval k umění jako k něčemu světovému, k něčemu nesmrtelnému, co ho může přenést stoletími, ale jako k funkčnímu objektu, jehož funkcí je zvýšit společenské postavení jedince.

Intelektuálové přišli až s masovou společností. Umění nepoužívají ke zvyšování společenské hodnoty, ale zjednodušují ho za účelem sdílení s masami. Masová společnost nemá kulturu, ale zábavu. Masová kultura se nevztahuje ke světu věcí jako umění, je součástí biologického života jedince. Stejně tak jako obživu potřebuje masový člověk způsob, jak zaplnit čas mezi prací a spánkem. Tento čas není volným časem (leisure) ale prázdným časem (vacant time).

Zábava a zábavní průmysl nejsou problémem. Problémem je, že zábava, protože je konzumována, potřebuje neustále nové podněty a ty nachází v kultuře. Masová kultura je definována destrukcí kultury: Masová kultura vzniká, když se masová společnost chopí kulturních objektů, a její nebezpečí je, že životní proces společnosti doslova zkonzumuje kulturní předměty, sežere je a zničí je [2]. Intelektuál v masové společnosti se snaží přiblížit umění lidem a v procesu jej proměňuje na zábavu. Zjednodušením knih či jejich předěláním do filmů se pokouší přesvědčit masového člověka, že Hamlet může být stejně zábavný jako My Fair Lady [3] a tím kulturu ničí. Autorka se nestaví proti distribuci uměleckých děl, ale proti jejich redukci do zábavné, snadno stravitelné formy.

Hannah Arendtová se poprvé déle zaměřuje na kulturu až poté, co ji dává do kontrastu se zábavou. Zábavu považuje za něco, co se vztahuje k životu, zatímco kultura se vztahuje ke světu. Zábava je funkční, umění a kultura jsou trvalé. Kultura je z definice nekonzumovatelná a nefunkční. Rozdělení mezi uměním (kulturou) a zábavou autorka vysvětluje na příkladu katedrály. Katedrála je funkční, protože slouží náboženské komunitě jako místo rituálu. Umění v katedrále ale nemá funkci - katedrála by mohla fungovat stejně i bez umění.

Krize kultury nastavuje zrcadlo konzumní společnosti. Stejně tak jako konzumní společnost ničí umění, ničí - konzumuje - všechno co je součástí světa věcí, protože od všeho očekává funkci a užitek: Konzumní společnost nemůže vůbec vědět, jak se starat o svět a věci, které patří výhradně do prostoru vzezření světa, protože její centrální postoj ke všem objektům, postoj konzumace, prokleje zničením vše, čeho se dotkne [4]. Abychom se mohli vrátit ke kultuře, musíme objevit minulost pro nás samotné - to znamená, číst její autory, jako by je nikdo předtím nikdy nečetl [5].

V této části eseje jsem nacházela klasické myšlenky marxismu Frankfurtské školy, že existuje konzumní průmysl, který produkuje zábavu a že konzumní společnost není dobrá. Co jsem ocenila, byla nuance, kterou jsem četbou, alespoň na podruhé nebo napotřetí, získala. Uvědomila jsem si, že Hannah Arendtová neromantizuje přístup ke kultuře v minulosti, ale ukazuje jeho změny. Pochopila jsem její pohled na společnost, která vždy již předpokládá určitou funkčnost věcí. Byla jsem schopná vidět, jak měšťané, resp. rozvíjející se buržoazie, vytvořili konzumní způsob života. Ze všech myšlenek této části mě vždy nejvíce fascinovalo, že masová společnost implikuje, že člověk nemá kam uniknout. V jedné z idejí, kterou jsem do shrnutí nezařadila, Arendtová zmiňuje, že umění v good society bylo proti společnosti a umění v masové kultuře je proti kultuře. Protože ze společnosti nelze odejít, není jak být proti společnosti.

Musím přiznat, že po dočtení první části jsem si stále nebyla jistá, co autorka myslí, když říká kultura. Zároveň jsem se naučila, že, v tomto typu textu se musím dočíst až na konec úvahy, abych ji správně pochopila. Protože se kultura prolínala celým esejem, doufala jsem, že mi druhá část pomůže kulturu pochopit.
DRUHÁ ČÁST: KRIZE KULTURY A POLITICKÁ SFÉRA
V druhé části Hannah Arendtová nejdříve představuje vztah kultury a politiky od antiky po dnešní dobu a následně definuje vztah mezi kulturou a politikou skrze Kantův pohled na estetický soud - vkus - čímž se dostává k apelu na humanismus. Autorka blíže vysvětluje, co je to kultura a jak se tento koncept vztahuje k uměleckému dílu.

Podle Arendtové můžeme rozumět vztahu politiky a kultury skrze porozumění vztahu kultury k uměleckým dílům. Kultura se nevztahuje pouze k uměleckým dílům, ale umělecká díla, alespoň ta, které uměleckými díly opravdu jsou, dobře ilustrují, co kultura je.

Evropský koncept kultury pochází především z antického Říma, kde byla kultura chápána jako forma kultivace propojená s péčí o přírodu. Takové chápání kultury ale nevytvářelo umělecká díla: Těžko je to mentalita zahradníků, které produkuje významná umělecká díla [6]. V Antickém Řecku se vyvinul koncept lásky ke kráse, schopnost rozlišit co je a není krásné. Jak přistupovat k umění, jak se rozhodnout co je a není krásné, bylo určováno v polis, ve veřejné prostoru. Schopnost rozlišování odlišovala antické Řecko od barbarů. Láska ke kráse byla ekvivalent kultury. Umění bylo definováno tím, jak k němu lidé přistupovali. Kultura je typ přístupu k umění, který se nezaměřuje na jeho funkčnost, ale na to, jak reprezentuje svět. Proto Arendtová říká, že nás umění může přenést do jiného století - pokud k němu přistupujeme „správně", máme možnost vidět, jaký svět věcí zachytili umělci té doby.

I když je základ našeho chápání kultury v myšlenkách antického Říma, rozhodně je širší. Dědictví antického Řecka umožnilo i Římanům vytvořit umělecká díla, ale oproti Řekům je Římané dokázali i zachovat. V současné době jsou kultura a politika propojeny tím, že sdílejí veřejný prostor - politika vytváří prostor, kde může být umění vystaveno, a umění může zachytit politické jednání a dodat mu trvanlivost a nesmrtelnost.

Při propojení kultury a politiky se Arendtová se opírá o chápání soudu (soud se liší od úsudku tím, že soud propojuje dva pojmy, zatímco úsudek propojuje soudy) z knihy Kritika soudnosti (1790) od Immanuela Kanta. Kant v ní představuje estetický soud, vkus, jako součást rozšířené mentality (enlarged mentality). To implikuje, že každý soud, i interní, se odehrává v anticipaci idejí ostatních a zároveň potřebuje ostatní, veřejný prostor, aby mohl existovat. Soud je vždy subjektivní, protože se odehrává ze subjektivní pozice. Schopnost soudit je zároveň vždy již politická, protože předpokládá, že jedinec si v rámci veřejné sféry dokáže do určité míry představit ideje ostatních, anticipovat. Vkus určuje, jak vidíme svět v jeho světovosti z naší kolektivní, vyjednávané, subjektivní pozice vůči objektivnímu světu. Kultura i politika jsou to typy úsudků ve veřejné sféře a určují naše jednání (politika) a jak vidíme svět a co se ve světě jeví (kultura). Jinými slovy vkus debarbarizuje svět krásných věcí tím, že jím není zachvácen a ovládnut, o to krásné se stará svým vlastním „osobním" způsobem, a tudíž produkuje kulturu [7]. Kultura je schopnost rozpoznat, jak vidíme svět, co je „krásné". Kultura není selský rozum, jde za jeho hranice a ukazuje nám více než jenom věci určené k užitku.

Arendtová uzavírá celou esej apelem na humanismus - přístup, který ví, jak se postarat o svět a zachovat jej a obdivuje věci světa [8]. Humanisté nejsou experti ani filištíni, ale ti, co ví, jak tvořit soudy v rámci veřejného prostoru bez toho, aby se pouze opírali o selský rozum, pouze se soustředili na užitečnost věcí anebo politické cíle. Můžeme se povznést nad specializaci a filištínismus všeho druhu do té míry, že získáme možnost svobodně uplatňovat svůj vkus [9].

To, že Hannah Arendtová kulturu vnímá jako způsob, kterým vidíme svět, mi ukázalo, jak moc jsem před tím nerozuměla jejím myšlenkám. Oproti mému očekávání jsem si uvědomila že vnímá kulturu podobně, jak ji chápou například některá odvětví antropologie. Zároveň vím, že nejsem schopná domyslet dopady jejího chápání kultury. Uvědomuji si, že světovost vychází ze subjektovo-objektového vztahu v marxismu, který říká, že až se subjekt (proletariát) spatří ve světě, který vytvořil, dojde ke konci dějin. Zároveň si nedokážu představit, co přesně podle Arendtové znamená být humanista, nebo co by dnes považovala za umění. Odnáším si ale další úhel pohledu na propojení politiky a kultury a potřebu zamyslet se, jak bych k objektům přistupovala, když ne skrze jejich funkčnost.
ZÁVĚREČNÁ REFLEXE - MÁ CENU ČÍST SLOŽITÉ TEXTY?
V dnešní rychlé, konzumní době máme tendenci rozmyslet se, než se pustíme do složitého textu, o kterém víme, že nám zabere dlouhou dobu. Osobně si často vybírám takové texty, o kterých vím, že je můžu zužitkovat. Esej „Krize kultury: její sociální a politická důležitost" mi nastavila zrcadlo stejně jako nastavila zrcadlo celé masové společnosti a donutila mě se zamyslet nad tím, jak život v kapitalismu ovlivnil můj způsob myšlení a přístup ke světu. Nevím, jestli jsem k textům schopna přistupovat bez toho, abych přemýšlela nad jejich užitkem. Vzhledem k tomu, že jsem součástí společnosti, ze které podle Arendtové není kam uniknout, vážím si možnosti se nad ní alespoň kriticky zamyslet četbou tohoto eseje.

Pointa čtení složitých textů bez vidiny jejich užitku je trochu ironická v tom, že o ní píšu (nějak jsem ji zužitkovala) a že chci přesvědčit ostatní, že je užitečná. Například díky tomuto eseji si konečně dokážu představit vztah mezi uměním a kulturou a mám lepší historické povědomí o vývoji společnosti, ve které žiji. I když se mi to možná nepodařilo úplně vyjádřit, protože jsem se snažila pochopit každý dílčí argument, uvědomuji si nuance pojmů a některé jejich implikace. Ty vám nemůže přiblížit žádný jiný text než ten složitý.
Bibliogafie:
[1] Filištíni jsou národ, který žil na jižním břehu Kanaánu před 3000 lety. Filištíni jsou známí především z Bible, kde jsou prezentováni jako nepřítel Židů. Označení tak, jak jej používá Hannah Arendtová, vzniklo v 17. století v Německu. V reakci na konflikt v univerzitním městě jeden z duchovních v kázání zmínil Filištíny. Studenti tamní univerzity začali termín filištín používat na označení lidí z města, které vnímali jako nevzdělané. V tomto smyslu se na začátku 18. století označení dostalo do anglického jazyka, kde jej používal například Matthew Arnold. Zdroj: https://www.merriam-webster.com/dictionary/Philistine

[2] Str. 207. Překlad vlastní, originál: Mass culture comes into being when mass society seizes upon cultural objects, and its danger is that the life process of society will literally consume the cultural objects, eat them up and destroy them

[3] Str. 207. Překlad vlastní, originál: Hamlet can be as entertaining as My Fair Lady

[4] Str. 211. Překlad vlastní, originál: Consumers' society cannot possibly know how to take care of a world and the things which belong exclusively to the space of worldly appearances, because its central attitude toward all objects, the attitude of consumption, spells ruin to everything it touches

[5] Str. 204. Překlad vlastní, originál: we must discover the past for ourselves - that is, read its authors as though nobody had ever read them before

[6] Str. 212. Překlad vlastní, originál: It is hardly the mentality of gardeners which produces great art

[7] Str. 224. Překlad vlastní, originál: taste debarbarizes the world of the beautiful by not being overwhelmed by it; it takes care of the beautiful in its own "personal" way a thus produces a "culture"

[8] Str. 225. Překlad vlastní, originál: an attitude that knows how to take care and preserve and admire the things of the world

[9] Str. 225. Překlad vlastní, originál: We can rise above specialization and philistinism of all sorts to the extent that we earn how to exercise our taste freely

# data[].attributes.attachment_link.title
Pozitiva čtení složitých textů: Studentská reflexe eseje Hannah Arendtové „Krize kultury: její sociální a politická důležitost“ – MedKult

# data[].attributes.headline
„Banáni“ v Česku: Večerky nepřevezmeme. Mnozí z nás už ani neumí pořádně vietnamsky

# data[].attributes.subject
„Banáni“ v Česku: Večerky nepřevezmeme. Mnozí z nás už ani neumí pořádně vietnamsky

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zvenku žlutí, uvnitř bílí. Tak se popisuje druhá generace Vietnamců v České republice, která o sobě říká, že jsou „Banány". Chodila do českých škol, učila se českým svátkům a v neposlední řadě nyní rozbíjí zažité stereotypy. „Mladí Vietnamci dávají dost jasně najevo, že večerky nepřevezmou. Mnozí dokonce neumí ani pořádně vietnamsky," popisuje Le Nhat Duc Anh z organizace Viet Up. Ta v sobotu odpoledne pořádá Banán Fest, který dovolí Čechům nahlédnout do vietnamské komunity i mentality „počeštělých" Vietnamců.

Vietnamci se ve větším počtu dostávali do Československa už během studené války, ať už skrze studijní programy, či pracovní výměny. V momentě, kdy padl komunistický režim, se mnozí z nich rozhodli zakotvit v ČR. Dnes již komunita o několika desítkách tisíc lidí patří mezi nejpočetnější národnostní menšiny. O tisících z nich se v praxi ale dá říct, že už jsou prakticky Čechy - především mladší generace opouští image obchodníků ve večerkách a prodavačů textilu. Místo toho se stávají doktory, právníky i mluvčími státních orgánů.

MOHLO BY VÁS ZAJÍMAT: Není komunista jako komunista. Vietnam se vyzbrojí americkými letouny, chce i české zbraně

Stereotypy vůči vietnamské komunitě nicméně přetrvávají, třebaže podle zástupců „Banánů" postupně mizí. „ Předsudky tu vždy byly, jsou a budou. Ale myslím, že je to právě mladá generace Vietnamců, která je rozbíjí. Dávají dost jasně najevo, že večerky nepřevezmou. Často dokonce neumí pořádně vietnamsky. Češi by tudíž měli sami vědět, že jsme už v podstatě jako oni," přiblížil Le Nhat Duc Anh, jedna z hlavních tváří organizace Viet Up, která sdružuje zástupce druhé generace Vietnamců a pořádá již zmíněný Banán Fest.

Střípky z natáčení klipu pro vietnamský festival Banán Fest, který se uskuteční 7. října 2023 Zdroj: Se svolením Vieta Trana

„Někdo je bere vážně a vrátí se k nim, jiní je opustí úplně. Rozhodnutí je na samotných Banánech, jak se ke svému původu postaví. Stále platí, že není Vietnamec jako Vietnamec. Ani v rámci druhé vietnamské generace nejsme všichni na chlup stejní, někteří třeba umí jazyk výrazně lépe než jiní. Spíš je otázka do budoucna, jaká třeba bude třetí generace Vietnamců, která přijde ‚po nás'. Ale do té doby bychom měli oslavovat jak své kořeny, tak rozmanitost v naší komunitě," dodal redakci CNN Prima NEWS.

Podobnou zkušenost potvrdil i Viet Tran, redaktor CNN Prima NEWS vietnamského původu. „Není žádným tajemstvím, že vietnamsky umím zkrátka mizerně. Domluvím se, ale delší filozofickou debatu nezvládnu, což zpětně uznávám, že škoda rozhodně je. Místo toho párkrát za měsíc dělám korektury českých textů. Ale snažím se najít cestu zpět ke svým kořenům, třebaže trošku se zpožděním," poznamenal na své konto.

Přednášky i inscenace „u Nguyenů"

Nejen o příbězích druhé generace „počeštělých Vietnamců" bude Banán Fest, kdy se oba dvorky pražského Kampusu Hybernská přemění 7. října na rušnou vietnamskou čtvrť. Ústředním motivem Banán Festu bude tradiční svátek Trung Thu neboli „Oslavy středu podzimu". Program začne v odpoledních hodinách a protáhne se až do noci, kdy festivalové prostory protne světlo z červených lampionků.

„Chceme díky Banán Festu přinést Vietnam přímo do srdce Prahy, aby Češi mohli prožít jedinečný den plný kultury, exotických chutí, hudby a neokoukaných tradic. K mání bude pestrá paleta workshopů, autentických vietnamských pokrmů a bohatý kulturní program. Zavedeme vás například přímo do obýváku ‚rodiny Nguyenů', kam se s námi můžete pohodlně usadit a nahlédnout tak do vietnamské domácnosti," nastínil jeden z organizátorů Ha Duy Huy, na co se návštěvníci mohou v první říjnovou sobotu těšit.

Program nezastaví jen na jediné „nguyenovské" inscenaci a několika stáncích s vietnamskými pokrmy. Návštěvníci si budou moci vyzkoušet malbu na lampionky pro štěstí, výrobu festivalových masek či vybarvování figurek tò he. Na místě bude rovněž vietnamský věštec, který zvídavcům přečte budoucnost z jejich vlastních dlaní. Kdo bude chtít vyrazit do „opravdového Vietnamu", na toho čeká cestovatelská přednáška.

V neposlední řadě se dostanou ke slovu i samotní Banáni, kteří stojí rozkročeni mezi vietnamským a českým světem. O své příběhy se podělí skrze výstavu Humans of Banana, v níž se představí Vietnamci druhé generace ve svých krátkých profilech plných překvapivých příběhů o složitém hledání vlastní identity.

Více informací o Banán Festu najdete na webu bananfest.vietup.cz. Lístky jsou k mání na portále goout.cz. Děti do 10 let mají vstup zcela zdarma.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Banáni" v Česku: Večerky nepřevezmeme. Mnozí z nás už ani neumí pořádně vietnamsky

# data[].attributes.attachment_link.description
Zvenku žlutí, uvnitř bílí. Tak se popisuje druhá generace Vietnamců v České republice, která o sobě říká, že jsou „Banány". Chodila do českých škol, učila se českým svátkům a v neposlední řadě nyní rozbíjí zažité stereotypy. „Mladí Vietnamci dávají dost jasně najevo, že večerky nepřevezmou.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ucelený pohled na témata, která jsou důležitá pro zvládání situací setkání lidí z různých kultur. Kultura je zde pojatá velmi prakticky jako fenomén, který ovlivňuje naše běžné každodenní fungování a který zasahuje do mnoha různých interakcí.

# data[].attributes.headline
Mezi světy: Druhé generaci Vietnamců pomáhají najít kořeny

# data[].attributes.subject
Mezi světy: Druhé generaci Vietnamců pomáhají najít kořeny

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Říká se jim „banáni" - zvenku žlutí, uvnitř bílí. Původně hanlivé označení pro Asiaty, kteří přejali západní způsoby, se používá i pro děti narozené v České republice vietnamským rodičům. Dnes už však ztrácí svůj dehonestující nádech. Vystihuje totiž to, v jak složité situaci - na pomezí dvou kultur - se takzvaná druhá generace Vietnamců a Vietnamek nachází. Studentka Fakulty humanitních studií UK Vân Anh Tranová se rozhodla překlenout propast mezi dvěma světy a najít cestu ke svým kořenům. Spolu se svým starším kolegou, studentem oboru orální historie - soudobé dějiny na FHS UK, Martinem Zelinkou, sestavili evropský solidární projekt Roots of the Future, jehož cílem je posílit vědomí o vietnamské kultuře a překonat kulturní rozdíly vyprávěním příběhů imigrantů.

Členové týmu Roots of the Future Martin Zelinka, Vân Anh Tranová, Linh Be, Filip Lê, Mai Tranová (zleva).

Příběh Vân Anh Tranové je téměř modelový, protože přesně vykresluje to, s čím se druhá generace Vietnamců a Vietnamek potýká. Vân Anh vyrostla v Českých Budějovicích rodičům, kteří přišli do Československa z Vietnamu. Kvůli tomu, že prošla českým vzdělávacím systémem a dnes studuje na Univerzitě Karlově, mluví česky lépe než vietnamsky. Pochopitelně už také vyrůstala pod vlivem české kultury, kterou v mnoha ohledech poznala víc a hlouběji než tu, z níž pochází její rodina. Se svými pracovně velmi vytíženými rodiči, kteří naopak česky neumí téměř vůbec, neměla totiž během svého života příliš možností o svých kořenech ve Vietnamu mluvit. Nikdy na to nebyl čas ani vhodná příležitost. Ve svém okolí viděla, že podobně ztracená mezi dvěma světy a s pocity, že ani do jednoho tak úplně nepatří, není jediná.

Když se rozhodovala, na kterou vysokou školu se přihlásí, spojila se i s Martinem Zelinkou, studentem FHS UK a fakultním blogerem, aby si udělala lepší představu o pražské fakultě. Toto šťastné setkání mělo hned dva výsledky, Vân Anh se rozhodla pro studium na FHS UK a Martina tak zaujal její životní příběh, že se zapojil do jeho dalšího pokračování.

Vân Anh inspirovaná svou dobrovolnickou stáží v Itálii spolu s Martinem a trojicí přátel, kteří podobně jako Vân Anh patří mezi druhou generaci Vietnamců, založili evropský solidární projekt Roots of the Future. Jeho cílem je posílit vědomí o vietnamské kultuře a překonat kulturní rozdíly vyprávěním příběhů Vietnamců a Vietnamek, kteří odešli ze své rodné země a usadili se v Československu, respektive v České republice.
Orálně-historické pátrání uvnitř vlastních rodin
Projekt rozjeli loni na podzim. Čtveřice členů, která je vietnamského původu, zaznamenala orálně-historickou metodou příběhy svých rodin. Ty pak následně prezentovala na různých akcích pořádaných v Praze a v Českých Budějovicích, kde se jejich účastnici mohli seznámit nejen s vietnamskou kulturou a tradicemi, ale také ochutnat vietnamskou kuchyni nebo se zapojit do tradičních oslav lunárního Nového roku. Tým Roots of the Future tak vytvořil kolem sebe širokou komunitu lidí, kteří podobně jako oni hledají svoje kořeny, a těch, které zajímá život na pomezí dvou kultur.

„Velmi mě zaujala metoda orální historie. Uvědomila jsem si, že jediný kontakt, který s rodiči mám, je ten, kdy mi vyprávějí, jaký byl život ve Vietnamu a jaké to bylo, když přijeli sem a zažili první kulturní šoky. Díky tomu jsem měla příležitost poznat svou kulturu, protože jinak se se svými rodiči kvůli jazykové i kulturní bariéře a nedostatku času moc nebavíme. Tak to má spousta dalších Vietnamců druhé generace. Díky tomuto projektu jsem se tak sblížila se svými rodiči i se svou kulturou," podotkla Vân Anh Tranová.

Projekt se nezaměřuje ale jen na Vietnamce druhé generace, snaží se také šířit povědomí o vietnamské kultuře v Česku a bořit stereotypy, které se s jednou z nejpočetnějších menšin žijících v ČR pojí.
Téma imigrace je stále aktuální
„Chceme ukázat české společnosti jiný pohled na naši kulturu. Díky tomu, že umíme dobře česky a známe českou kulturu, je to pro nás snazší. Sdílením příběhů našich rodičů chceme ukazovat, jaké to bylo přijet sem, do kulturně úplně odlišného prostředí, navíc bez znalosti místního jazyka, a jak se s tím vyrovnávali. Téma imigrantů je stále velmi aktuální, je proto třeba, aby si lidé uvědomili, jak náročné to je. Češi mají představu o Vietnamcích jen jako o majitelích sousedních restaurací nebo večerek, ale hlouběji o vietnamské kultuře neví nic, to bychom rádi změnili," vysvětlila studentka bakalářského oboru studium humanitní vzdělanosti na FHS UK.

Martin Zelinka pak ještě podtrhuje její slova, když připomíná, že jim jde o integraci, nikoliv o asimilaci. „Integrace je o vzájemném obohacení a učení. Nemělo by dojít k tomu, že vietnamská komunita splyne s českou společností ale naopak, i česká majorita se může od vietnamské komunity něco zajímavého přiučit, například význam společného stolování pro kvalitu vztahů s rodinou a přáteli," zdůrazňuje Martin a jako už zkušený magisterský student připomněl, že pro výzkum dějin etnických menšin se právě orálně-historická metoda často používá.

Během posledního roku tým uspořádal řadu kulturně-společenských akcí v Praze i v Českých Budějovicích, odkud jeho členové pocházejí. Píšou blog, příběhy, které sbírají, sdílejí na sociálních sítích. A jejich práce už má ohlas. Všiml si jí dokumentarista Jaroslav Kratochvíl, který točí dokument o vietnamské komunitě žijící v ČR. Oslovila je také blogerka a absolventka Fakulty sociálních věd UK Đỗ Thu Trang, která vystupuje pod jménem Asijatka a v současné době píše knihu o životě na pomezí dvou kultur.

Projekt
Roots of the Future zaujal i blogerku, která vystupuje pod jménem Asijatka.

Na podzim, kdy se završí jejich dvanáctiměsíční evropský solidární projekt, by chtěl tým ještě uspořádat konferenci. Chtěli by také připravit workshopy pro mladé Vietnamce, kde by je učili vést orálně-historické rozhovory s jejich blízkými a vysvětlovali jim, k čemu je to dobré. Jejich práce navíc oslovila i produkční tým projektu České Budějovice - evropské hlavní město kultury 2028. Je tedy vysoce pravděpodobné, že o jejich aktivitách uslyšíme i v budoucnu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mezi světy: Druhé generaci Vietnamců pomáhají najít kořeny

# data[].attributes.attachment_link.description
Říká se jim „banáni" - zvenku žlutí, uvnitř bílí. Původně hanlivé označení pro Asiaty, kteří přejali západní způsoby, se používá i pro děti narozené v Česku vietnamským rodičům. Dnes už však ztrácí svůj dehonestující nádech. Vystihuje totiž to, v jak složité situaci se druhá generace Vietnamců nachá...

# data[].attributes.headline
Jak si povídají kořeny s korunou? (str. 16)

# data[].attributes.subject
Jak si povídají kořeny s korunou? (str. 16)

# data[].attributes.attachment_link.description
Abychom poskytli co nejlepší služby, používáme k ukládání a/nebo přístupu k informacím o zařízení, technologie jako jsou soubory cookies. Souhlas s těmito technologiemi nám umožní zpracovávat údaje, jako je chování při procházení nebo jedinečná ID na tomto webu. Nesouhlas nebo odvolání souhlasu může nepříznivě ovlivnit určité vlastnosti a funkce.

# data[].attributes.headline
Vietnamci z první generace vzpomínají na potíže s jazykem se svými dětmi

# data[].attributes.subject
Vietnamci z první generace vzpomínají na potíže s jazykem se svými dětmi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Druhá generace Vietnamců, kteří se narodili v Česku, objevují svou rodinnou historii a šíří povědomí o vietnamské kultuře. Do Československa jejich příbuzní přijížděli na dočasný pobyt jako učni, studenti nebo dělníci. Někteří dostali příležitost se zde usadit a vynikají v mnoha odvětvích.
„ Můj táta vzpomíná, že na jejich první zastávce u Znojma dostal k pití slazený čaj. Ve Vietnamu se přitom čaj pije neslazený, takže po prvním loku se všichni Vietnamci zašklebili se slovy, že se to nedá pít," říká Mai Tranová, členka týmu Roots of the Future. „ Problémem byl samozřejmě i jazyk, protože čeština a vietnamština se od sebe hodně liší. Výuka probíhala tak, že učitelé studentům ukazovali na obrázcích různé věci a ti po nich měli opakovat česká slovíčka, " doplňuje.

Realizační tým projektu Roots of the Future si dal za úkol překonat kulturní rozdíly prostřednictvím příběhů, které vyprávěli na událostech či sociálních sítích. „ Přeju si, abychom jako Češi a Vietnamci žili skutečně spolu se vzájemným porozuměním, ne jen vedle sebe. Naším cílem je proto seznámit Čechy s příběhy našich rodičů a naší kulturou," říká další členka týmu Van Anh Tranová. Příběhy, které zaznamenali s využitím metody orální historie, prezentovali na akcích pořádaných v Českých Budějovicích a Praze. Účastníci mohli zároveň ochutnat speciality vietnamské kuchyně, včetně vietnamského čaje od malých farmářů značky Master Vietnam a seznámit se s některými tradicemi, například oslavou lunárního Nového roku.

Jedním z cílů projektu bylo překlenout rozdíly v představách vietnamských rodičů a dětí o životě a budoucnosti, které jsou zesílené tradičním vietnamským pojetím rodiny. „ Díky rozhovorům s rodiči jsem pochopila, jak těžké pro ně byly začátky v Česku. S tím souvisí jejich náročnost a vysoká očekávání od svých dětí. Proto mi často opakují, že se musím učit, abych měla lepší život než oni." popisuje Mai.

Od září 2022 do června 2023 uspořádal tým Roots of the Future několik akcí, jejichž cílem bylo přiblížit vietnamskou kulturu Čechům a povzbudit mladé lidi vietnamského původu k hrdosti na svoji kulturu. V březnu tohoto roku například uspořádali v Českých Budějovicích pro veřejnost oslavu svátku Tết, vietnamského Nového roku. V Praze organizovali pro mladé Vietnamce workshop na téma identity a na konci června představili ve Skautském institutu příběhy svých rodičů široké veřejnosti.

„ Díky projektu jsem si uvědomil, kolik Čechů zajímá vietnamská kultura a kolik mladých Vietnamců už nechce být jen tiše trpěnou menšinou. Naopak, už dávno jsou naprosto rovnocennými občany, kteří si v Česku našli uplatnění v byznysu, státní správě i občanském sektoru," uzavírá Martin Zelinka, člen týmu a student orální historie na Univerzitě Karlově.

Projekt byl realizován prostřednictvím Evropského sboru solidarity skrz Dům zahraniční spolupráce. Solidární projekt realizuje skupina mladých lidí, která projeví solidaritu tím, že reaguje na potřeby a situaci v místní komunitě. Takovými projekty přispívá k pozitivní změně.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vietnamci z první generace vzpomínají na potíže s jazykem se svými dětmi

# data[].attributes.attachment_link.description
První generace Vietnamců vzpomíná na své začátky v ČR. Vietnamci vzpomínají se svými dětmi na první dojmy a zažitky.

# data[].attributes.headline
SPOLEČENSTVÍ BEZ PAMĚTI? Druhá generace českých Vietnamců hledá své dějiny

# data[].attributes.subject
SPOLEČENSTVÍ BEZ PAMĚTI? Druhá generace českých Vietnamců hledá své dějiny

# data[].attributes.body
Druhá generace českých Vietnamců hledá své dějiny

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Víte, kdy a proč přišli do Československa naši dnešní sousedé s vietnamskými kořeny? Třeba rodina vašeho spolužáka nebo prodavače z obchodu na rohu? Skupina mladých lidí se v rámci projektu Roots of the Future rozhodla věnovat „malým dějinám" česko-vietnamského soužití.

Máte nějakou oblíbenou historickou osobnost? Děti, které prošly českým školstvím, si mohou vybírat z dlouhé řady jmen: Karel IV., Jan Hus, Marie Terezie, Tomáš Garrigue Masaryk... Některé ale mají problém se s dějinami pojímanými jako příběh etnického národa ztotožnit - třeba proto, že nevypadají jako nikdo z výše jmenovaných.

Díky programu Evropského sboru solidarity jsme proto jako skupina pěti mladých lidí založili projekt Roots of the Future. Naším cílem bylo zachytit metodou orální historie příběhy vietnamských přistěhovalců první generace. Chtěli jsme tak mladým českým Vietnamcům a Vietnamkám pomoci pochopit, kdy se jejich komunita stala součástí české historie, a představit jim jejich rodiče jako spolutvůrce našich nedávných dějin. Prezentací těchto příběhů na kulturních akcích a sociálních sítích jsme také chtěli přispět k porozumění mezi vietnamskou komunitou a českou majoritou, i mezi místními Vietnamci první a druhé generace. A zároveň jsme sami mezi sebou ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Máte nějakou oblíbenou historickou osobnost? Děti, které prošly českým školstvím, si mohou vybírat z dlouhé řady jmen: Karel IV., Jan Hus, Marie Terezie, Tomáš Garrigue Masaryk... Některé ale mají problém se s dějinami pojímanými jako příběh etnického národa ztotožnit - třeba proto, ...

# data[].attributes.headline
Here you can leave your thoughts, opinions, suggestions, questions or a just a message... 🤭 Tady nám můžeš napsat tvoje nápady, myšlenky, názory, dotazy... 🤭

# data[].attributes.subject
Here you can leave your thoughts, opinions, suggestions, questions or a just a message... 🤭 Tady nám můžeš napsat tvoje nápady, myšlenky, názory, dotazy... 🤭

# data[].attributes.headline
Jsi Češka, nebo Vietnamka? S čím se ve škole i v životě potýkají mladí lidé odjinud

# data[].attributes.subject
Jsi Češka, nebo Vietnamka? S čím se ve škole i v životě potýkají mladí lidé odjinud

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vícejazyčných dětí a mladých lidí na českých školách všech stupňů rok od roku přibývá a náš vzdělávací systém si s nimi neví rady. To, že se po pár měsících docházky zvládnou domluvit, ještě neznamená, že nepotřebují podporu - třeba v období přijímacích zkoušek a maturit. A kromě toho čelí mnoha stereotypům. „Jako Vietnamka jsem v představách učitelů měla excelovat v matematice, ale já jsem spíš umělecky založená," říká Nikola Nguyenová, studentka předškolní pedagogiky.
„Když jsem byla mladší, hodně jsem se hledala. To asi dělá každý mladý člověk, ale u mě to bylo ještě umocněné tím, že se mě každou chvíli někdo ptal: co tedy jsi, Češka, nebo Vietnamka?" říká Nikol Nguyenová, mladá žena s dlouhými černými vlasy a jemným hlasem, která studuje na vysoké škole předškolní pedagogiku. „Moje odpověď se lišila v průběhu let. Jako malá holka jsem strašně chtěla zapadnout, být jako ostatní. Teď jako dospělá už vím, že si nemusím vybírat. Můžu být prostě sama sebou, a přitom pyšná na to, že jsem Vietnamka. Už se za sebe nestydím."

„Já jsem se Vietnamcům vyhýbala, nechtěla jsem být jedna z nich," přikyvuje studentka humanitních věd Van Anh Tranová, které přátelé říkají Vee. Stejnou zkušenost má i Eva Pavla Ngamokoba, která má africké a české kořeny: „Já jsem z Olomouce, říkala jsem, a oni se ptali - ale jako doopravdy, odkud jsi? Hlavně jsem tedy chtěla být bílá."
Náš hlas - projekt, který dává slovo mladým
Eva, Nikol a Van Anh se každá narodila jinde. Nikol a Van Anh studují vysokou školu, Eva se chystá k maturitě na gymnáziu. Dohromady je na začátku letošního roku svedl projekt neziskovky META nazvaný Náš hlas, díky němuž vznikla skupina mladých lidí s migrační zkušeností. „META dlouhodobě prosazuje změny v přístupu ke vzdělávání u vícejazyčných dětí a žáků. Záměrem projektu bylo dát hlas přímo těm, kterých se to týká. Chceme, aby se nemluvilo o nich bez nich," vysvětluje Kristýna Titěrová, programová ředitelka META o.p.s. „Jedním z cílů je zjistit situaci a co by potřebovali jinak, aby se ve školách cítili vítaní a podpoření."

Když mladí lidé s migrační zkušeností nebudou studovat, jen těžko se prosadí na pracovním trhu. Společnost na ně bude nahlížet jako na přítěž, jen to podpoří různé stereotypy.

Takových dětí a mladých lidí totiž u nás žije víc, než by se na první pohled zdálo, a český vzdělávací systém si s nimi stále ještě neví moc dobře rady. „Počet vícejazyčných dětí ve školských zařízeních se zatím nezjišťuje, ale dětí s cizí státní příslušností bylo v mateřských školách zhruba dvacet tisíc, na základních školách asi 73 tisíc a na středních školách dvacet tisíc," říká Kristýna Titěrová. Potíže, které zažívají, víc nasvítil i příchod desítek tisíc dětí a dospívajících z Ukrajiny. Náhle bylo ještě mnohem víc vidět, že školy nezvládají poskytovat podporu a výuku češtiny navíc. Navíc v situaci, kdy v některých regionech nebylo na středních školách dost míst ani pro uchazeče s bezchybnou češtinou, neměli cizinci příliš šancí na úspěch. „A to je vážný problém," zdůrazňuje. „Protože když mladí lidé s migrační zkušeností nebudou studovat, jen těžko se prosadí na pracovním trhu. Společnost na ně bude nahlížet jako na přítěž, jen to podpoří různé stereotypy."

Pokud dítě stráví víc než jeden školní rok během druhého stupně v české škole, skládá stejné přijímací zkoušky jako všichni ostatní, maximálně dostane slovník a trochu času navíc. Pokud je žák čerstvě příchozí, namísto testu z češtiny jde k pohovoru. Na jeho formu ale nejsou kladena žádná formální kritéria, záleží tedy na škole, jak k němu přistoupí.

Jsi rodilá Češka, tak si poraď
Pojďme ale zpět k příběhům tří mladých žen. Van Anh Tranová se narodila v Česku a vyrůstala s rodiči, kteří celé dny pracovali ve své večerce. „V podstatě mě vychovávala česká chůva, které jsme říkali ‚babička'," vzpomíná. „Ačkoliv tu ale vyrůstám odmalička, nemám pořád české jazykové cítění. Například se mi někdy lidé smějí, že mluvím hodně spisovně. Já o tom ale ani nevím, nevnímám ten rozdíl."

I Nikol vychovávala česká chůva. Jako maličká ale strávila dva roky ve Vietnamu a mezitím češtinu úplně zapomněla. „Když jsme se sem vrátili, nastoupila jsem do školky a měla jsem i odklad školní docházky, abych se co nejvíc naučila," vzpomíná. „Dnes mluvím česky, vietnamsky i anglicky, ale ve všech těchto jazycích mám celkem omezenou slovní zásobu. Například česky neumím pojmenovat některé nádobí," usmívá se. „A když jsem měla dělat přijímací zkoušky na střední školu, museli mi rodiče zaplatit doučování." Ve škole navíc nikoho nenapadlo, že by dobrá žákyně Nikol měla mít nějakou podporu navíc. „Narodila jsem se v Česku, odchodila jsem tu základní školu, takže jsem neměla nárok vůbec na nic," vzpomíná, a Van Anh Tranová přikyvuje: „I já jsem měla vždy před nějakými důležitými zkouškami zaplacené doučování, a svým rodičům jsem za to nekonečně vděčná."

Eva Pavla Ngamokoba se narodila v Nizozemsku, kde strávila prvních pět let života. „Když jsme se vrátili do Česka, nizozemštinu jako můj první jazyk musela nahradit čeština, a tak jsem postupně ztratila vztah k mé mateřštině, která vlastně ani nebyla plně rozvitá," vysvětluje. U Evy nikdy nepadla možnost nějaké asistence, byla přece Češka, víceméně jí to šlo. Šlo ale i o hlubší věci, které kvůli tomu byly pro Evu těžší, třeba gramatika nebo slovosled - musela si poradit sama a s pomocí mamky. Ačkoliv Eva dnes už mluví česky dokonale, také se obávala přijímacích zkoušek, a dnes už i maturity, která ji čeká za pár měsíců: „V testech na přijímačkách se třeba vyskytují různá přísloví a rčení, tak z toho jsem měla samozřejmě nula bodů. A doteď mám velký stres z gramatických testů. Mluvím česky dobře, ale jisté mezery tam pořád jsou."
Jsi černoška, tak to umíš zpívat a běhat
Všechny tři mladé ženy se ve škole také setkávaly se stereotypy a různými zraňujícími poznámkami ze strany učitelů i spolužáků. „Jsem černá a vysoká," ušklíbá se Eva Pavla Ngamokoba. „Takže samozřejmě se ode mě čekalo, že budu skvěle zpívat a sportovat. Navíc můj starší bratr je vynikající atlet, takže nikdo ve škole nechápal, že mi sport nejde a ani mě nijak zvlášť nebaví." Později se setkávala i s bolestivějšími narážkami. „Když mi něco nešlo, třeba ve škole nebo na brigádě - všude mi naznačovali, že mi něco nejde, protože jsem černoška." Od Nikol Nguyenové se zase očekávalo, že bude excelovat v matematice a přírodních vědách. „Jenže já jsem spíš umělecky založená," usmívá se. „Chodila jsem na matematické gymnázium, ale byla to vyloženě špatná volba školy a dost jsem si to studium protrpěla."

Kromě zvládnutí jazyka se musely Vee, Nikol i Eva Pavla vyrovnat se svou odlišností, která je v českém prostředí mnohem viditelnější než v západních zemích. „Trpěla jsem tím, že jsem okolo sebe neměla skoro žádné lidi, kteří by vypadali jako já, kteří by chápali, čím si procházím," vysvětluje Eva. Její matka byla vždy jako její nejlepší kamarádka, ale nikdy plně nepochopí zkušenost své dcery, protože nevypadá jako ona. „Postupně jsem ale našla komunitu, poznala víc míšených a černošských lidí a musela jsem se naučit přežívat." Víc a víc se zapojuje do procesu změny, například napsala práci do Středoškolské odborné činnosti nazvanou Hledání identity u černošských míšených adolescentů v Česku.

Vee a Nikol si zase prošly obdobím, kdy si nerozuměly se svými rodiči. Jejich evropské vidění světa naráželo na tradice původem z jihovýchodní Asie. Dospívání je složité pro všechny děti a rodiče, Vietnamci v Česku ale zažívají navíc kromě generačních sporů i ty hodnotové a kulturní. „Jejich motivací bylo vydělat peníze, zabezpečit nás děti a pomoct rodině doma," vysvětluje Nikol Nguyenová. „V devatenácti letech sedli na letadlo a vyrazili do cizí země, to od nich bylo nesmírně odvážné a je potřeba je za to ocenit. Když jsme se ale narodily my děti, vyrůstali jsme v jiném prostředí s jinými hodnotami. Porovnávala jsem se s českými spolužáky a mrzelo mě, že jsme nejezdili na výlety, málokdy jsme společně jedli nebo trávili čas. V poslední době se ale všichni víc snažíme se navzájem přijmout a pochopit, a to mi dělá radost."

Chyběla mi otevřenost v komunikaci. Měla jsem pocit, že bych měla kráčet s davem a neupozorňovat na to, že jsem Vietnamka. Ale postupem času se to změnilo.

„Rodiče vyšli opravdu z chudoby. Naše generace má už základní potřeby naplněné a řešíme jiné věci," vysvětluje Vee. „Navíc rodiče jsou tu hodně osamělí, žijí jen prací a rodinou. Vietnamci jsou rozptýlení po celém Česku a nemají chuť ani energii se nějak zvlášť stýkat. Takže moji rodiče neměli s kým mluvit o tom, jak vychovávat děti ve společnosti s tolik odlišnými hodnotami."
Prostě se zeptat
V rámci projektu Náš hlas se mladí lidé s migrační zkušeností mohou otevřeně bavit o čemkoliv. Mimo jiné i o tom, co jim pomáhá - a co by mohlo ulehčit život i dalším dětem, které teprve do českého vzdělávacího systému vstoupí. A všichni zdůrazňují: potřebují pomoc s češtinou dlouhodobě, i když se zdá, že už se bez problémů dorozumí. Stejně tak ale potřebují podporu i učitelé - nejen proto, aby uměli svým žákům poradit třeba se zákeřnostmi českých přísloví a pořekadel, ale také aby dokázali lépe pochopit, jaké to je, když vypadáte a/nebo mluvíte jinak než vaši spolužáci.

„Na základní škole chce dítě opravdu hodně zapadnout mezi kamarády," zamýšlí se Van Anh Tranová. „Na druhou stranu, když už jsem byla trochu starší a nabídli mi, abych si připravila prezentaci o Vietnamu, potěšilo mě to a dovedlo mě to i k většímu zájmu o vlastní kulturní dědictví." Učitelé zejména na základních školách ale podle Vee už tak mají naloženo hodně a nemůžou se příliš věnovat dětem z menšin, je to pro ně prostě starost navíc.

„Mně chyběla otevřenost v komunikaci," podotýká Nikol Nguyenová. „Měla jsem pocit, že bych měla kráčet s davem a neupozorňovat na to, že jsem Vietnamka. Ale postupem času se to změnilo, teď jsme nedávno měli ve škole přednášku o Vietnamu a byl to krásný zážitek, kdy jsem byla na svůj původ opravdu hrdá. Nakonec si říkám, že nejlepší by bylo, kdyby se učitel dítěte prostě zeptal, jak k němu přistupovat a co mu je a není příjemné. Ale rozumím, že na to často není prostor."

Podle Kristýny Titěrové z META by ale prostor na to, aby se učitelé o děti zajímali, být měl: „Všímavost přece nic nestojí, není to nějaké nákladné opatření. Vícejazyčné děti jsou často ve školách neviděné a samy si o pozornost neřeknou, ačkoliv ji potřebují a může jim v dalším životě velmi pomoci."
Našli jste v článku chybu? Napište nám prosím na korektor@eduin.cz.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jsi Češka, nebo Vietnamka? S čím se ve škole i v životě potýkají mladí lidé odjinud - EDUzín - Magazín o vzdělávání

# data[].attributes.attachment_link.description
Vícejazyčných dětí a mladých lidí na českých školách všech stupňů rok od roku přibývá, a náš vzdělávací systém si s nimi neví rady. To, že se po pár měsících docházky zvládnou domluvit, ještě neznamená, že nepotřebují podporu - třeba v období přijímacích zkoušek a maturit. A kromě toho čelí mnoha stereotypům.

# data[].attributes.headline
Vietnamci v Československu – konec izolace? - Jáchym Topol

# data[].attributes.subject
Vietnamci v Československu – konec izolace? - Jáchym Topol

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vietnamci, příslušníci národa s podivuhodnou kulturou, nadále přežívají v povědomí naší společnosti jako víceméně politováníhodné, někdy dokonce nenáviděné postavy v ušmudlaných montérkách. Jsou tu, bez minulosti, bez budoucnosti, jen kolečka ve stroji pracovního procesu. Stejně jako je nikdo nepřipravil na pobyt v zemích, kde budou roky žít, nebylo jejich okolí připraveno na ně.

V Československu ví málokdo něco o vietnamské kultuře, nemluvě o její současné podobě, například o bohaté exilové a vězeňské vietnamské literatuře.

Nezájem o vietnamskou kulturu je ovšem obecný. Přitom opět, podobně jako v 60. letech, prožíváme vlnu zájmu o vše východní (způsoby léčení, relaxace, filosofie, náboženství, kuchyně, bojová umění i umění lásky ...). Povrchnost, která tento zájem provází, dovoluje vše servírovat už upravené "po evropsku", anebo ještě lépe: "po česku". Je to stravitelnější, o to víc však vzdálené originálu. Urostlé blondýny v nejrůznějších pozicích zvou na letáčcích do kursů jógy. Nejrůznější nakladatelství pravidelně, v očekávání dobrého kšeftu, vypouštějí na trh asijské kuchařky. Exotických jídel chtivou hospodyni by přitom ani nenapadlo zeptat se na to či ono Vietnamky, se kterou čeká na tramvaj. Přitom se Vietnamci, jež každý den potkáváme, o těchto a dalších, tolik exotických tématech dozvídají přirozenou cestou už od kolébky.

Mario Ripellino ve své knize Magická Praha líčí fantastickou vizi Prahy jako středoevropského města, místa plodného, až závratného střetávání nejrůznějších proudů, myšlenek, životních stylů; kultur české, německé, židovské a také samozřejmě italské, mezi dalšími importovanými - to vše napříč stoletími až do toho dvacátého. Přítomnost Vietnamců vnímá Ripellino nepřátelsky, píše o valících se cizáckých davech s mongolskými obličeji; nástup asijských dělníků do Československa je paralelou k invazi v srpnu 1968, kdy měli někteří z cizáků také "mongolské tváře". Tahle Ripellinova fobie upomíná na diskuse předlistopadového disentu, na donekonečna omílaný "fenomén Střední Evropy", na pokus o hledání vlastní identity tváří v tvář zdánlivě nenávratnému mizení, tání našeho českého evropanství v rudém pekle, v "asiatství", kterým byl původně míněn komunismus, postupně však nejen ten.

Během posledního roku se Československo stalo kulturním a politickým centrem východoevropských Vietnamců. A jsme-li fascinováni Střední Evropou jako duchovním prostorem, kde si národy - jeden vedle druhého - navzájem nastavují zrcadla, aby vytvořily společný celek, není pak právě vietnamské společenství, dnes v středoevropském regionu přítomné, novou výzvou? Ke kulturnímu obohacení a také - a právě v tom by měl být fenomén Střední Evropy vzkříšen - k vzájemné toleranci.

Publikováno s laskavým svolením autora, kráceno.
Jáchym Topol
Básník, prozaik, novinář a publicista. Narodil roku 1962 v Praze jako syn básníka a dramatika Josefa Topola. Po studiu na gymnáziu vystřídal řadu dělnických povolání. Od začátku osmdesátých let se podílel na literárních aktivitách českého undergroundu. Je jedních ze zakladatelů samizdatového nakladatelství "Mozková mrtvice", stejně jako časopisů "Violit" a "Jednou nohou" (posléze přejmenovaného na "Revolver Revue"), jejichž byl rovněž redaktorem; v letech 1990-93 byl šéfredaktorem "Revolver Revue". Autor několika básnických sbírek a próz Výlet k nádražní hale (Petrov, 1994), Sestra (Atlantis, 1994), Anděl (Hynek, 1995), Nemůžu se zastavit (Portál Rozhovory, 2000), Noční práce (Hynek, 2001), Kloktat dehet (Torst, 2005) a Chladnou zemí (Torst, 2009). Na základě jeho románu Anděl vznikl film "Anděl Exit' (2000, režie Vladimír Michálek), filmová adaptace jeho prvního románu Sestra s hudbou kapely Psí vojáci měla premiéru roku 2008 (režie Vít Pancíř). Překlady románů Jáchyma Topola vychází v Německu, Polsku, Francii, USA atd. Je spisovatelem na volné noze a publicistou (od roku 2009 působí v Lidových novinách). Toto dílo resp. tento obsah podléhá licenci Creative Commons.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vùng Biên Giói - Vietnamci v Československu – konec izolace?

# data[].attributes.body
@roots.of.future

# data[].attributes.body
Roots of the Future

# data[].attributes.attachment_link.description
Roots of the Future. 146 likes · 3 talking about this. Solidarity project & Co-funded by EU 🇪🇺
🌱 Watering our roots for better future 🇻🇳 Connecting with our heritage
💬 Engaging in intercultural…

# data[].attributes.attachment_link.title
Roots of the Future (@roots.of.future) | TikTok

# data[].attributes.attachment_link.description
Roots of the Future (@roots.of.future) on TikTok | 1741 Likes. 154 Followers. Watering our roots for better future. Vietnamese heritage Intercultural dialogue.Watch the latest video from Roots of the Future (@roots.of.future).