# data[].attributes.location_name
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.headline
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.subject
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Карфаген — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Горад Бібл, Ливан

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава.

Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди. Пізніша легенда взагалі називала засновником міста грецького бога Кроноса, батька Зевса, а міські мури нібито будував особисто бог Ель. За археологічними даними поселення на місті Бібла існувало принаймні з часів раннього неоліту. Розташоване воно було на пагорбі біля самого моря - власне й назву міста зазвичай перекладають як "гора" (хоча цілком можливо що це пізніша арабська етимологія). Навколо була розташована родюча рівнина, захищена горами із густим кедровим лісом.

Біля 3000 р. до н. е. з невідомих причин мешканці залишили свої домівки, і лише через два століття біблський пагорб був знову заселений - цього разу ханаанеями ( фінікійцями). Окрім родючої рівнини і лісу їх привабили і дві зручні бухти - адже прибульці були мореплавцями. Навколо міста були зведені потужні мури з двома вежами, що захищали входи до Бібла з суходолу і з моря. В центрі міста були збудовані два храми: богині - "володарці міста" Баалат-Гебал (місцевому "втіленню" Астарти) та Решефу. Від святилищ в різні боки розходилися вулиці, центром яких були прокладені дренажні канави, що замінювали мешканцям каналізацію.

Місто швидко перетворилося на важливий центр міжнародного обміну. До зв'язків із Месопотамією, розвинутих ще до приходу ханаанеїв, додалася морська торгівля з долиною Нілу - присутність єгиптян у Біблі зафіксована щонайменше з часів фараона Хасехемуї. Представники фараонів вивозили насамперед місцеву деревину - кедр і кипарис, а також отримували за посередництвом ханаанеїв мідь і лазурит. Для експедицій до "країни Фенху" (лісорубів) єгиптяни будували спеціальні кораблі, що згодом отримали назву "біблських". Із занепадом Єгипту наприкінці Давнього царства Бібл змушений був знову сконцентруватися на торгівлі із Сходом - місто згадують навіть у документах III династії Ура. У середині XXI століття до н. е. володар Бібла на ім'я Ібдаті взяв собі шумерський титул "енсі" і, можливо, визнав залежність від урського царя. Однак далекі монархи не могли захистити місто від навали кочовиків - амореїв, які наприкінці того ж століття захопили і зруйнували Бібл.

Збереглися імена кількох царів Бібла, сучасних фараонам Середнього царства, - Абішему I, Іпшемуабі I, Абішему II, Якінель, Інтенель, Ілім'яні. Місто залишалося під єгипетським контролем і під час гіксоського панування (за доволі приблизними розрахунками гіксоси здобули Бібл у 1720 р. до н. е.), хоча йшлося швидше не про підпорядкування, а про перебування у складі держави.

Бібл у складі єгипетської держави мав привілейований статус. Найбільше від нього вигравали саме біблські царі. Якщо в межах міських мурів їхня влада була дещо обмеженою наявністю ради з найповажніших мешканців міста ( "старійшин Бібла"), то поза ними - царі відчували себе майже абсолютними володарями. За допомогою найманого війська вони утримували владу над дрібнішими містами округи, а головне - лісами, що з огляду на роль лісоторгівлі у фінікійській економіці, мали стратегічне значення.

Син Абдаширти Азіру згодом пішов шляхом батька. Інспірувавши перевороти у кількох фінікійських містах і залучивши на свій бік Арвад, Беріт, Сідон і Тір, він взяв в облогу Сіміру. Рібадді намагався допомогти оборонцям, проте його кораблі були зупинені союзниками Азіру. Після взяття Сіміри ватажок "хапіру" позбавив Бібл усіх його земель за межами міських мурів. Рібадді залишився не лише без джерел доходів, але й без війська, бо з найманцями не було чим розраховуватися і вони почали залишати царя. В самому місті підняла голову знать, що входила до міської ради і вимагала замирення з Азіру. Цар спробував придушити спротив силою, але це лише спровокувало повстання. Рібадді був позбавлений престолу, влада фактично перейшла до рук ради, а формально - до царського брата (і водночас одного з лідерів заколотників) Іліарабіха, що був обраний суфетом. З Азіру був укладений мир, за умовами якого Бібл повернув частину своїх володінь в обмін на визнання колишнього супротивника фактично незалежним володарем Амурру.

Біля 1200 р. до н. е. Ханаан опинився в епіцентрі двох великих переселень. З північного заходу сунули "народи моря" - зокрема тйеккери і філістимляни, зі сходу - "народи степу" - арамеї і євреї. Обидві хвилі оминули Бібл, проте радикально змінили його оточення. Зникли Хеттська держава і сусідній Угарит, залишили Ханаан єгиптяни. Бібл став незалежною державою з неабиякими людськими ресурсами - адже населення міської округи суттєво зросло за рахунок біженців і вимушених переселенців з областей, зайнятих прибульцями. Бібл намагався підтримувати мирні стосунки із сусідами, хоча, звичайно, уникати конфліктів - зокрема з тйеккерами або ж конкурентами з інших фінікійських міст - вдавалося не завжди. Від ассирійського царя Тіглатпаласара I (1115-1077 рр. до н. е.) місцеві мешканці просто відкупилися багатими подарунками.

Ще пізніше міські магістрати перебирають на себе судову владу (яку здійснювали обрані громадою сокени) і навіть керівництво біблською міліцією (відомо про існування посади "начальника військового табору"). Їхній вплив був настільки великим, що цар Ітобаал ( X ст. до н. е.) у попереджувальному написі на саркофазі свого батька Ахірама згадував магістратів нарівні з царем. Можливо, міські посадовці мали вплив і на вибір володаря - бо батько Ахірама швидше за все царем не був і нащадки ймовірно остерігалися, що в майбутньому магістрати можуть віддати владу комусь іншому.

За часів незалежності Бібл перетворюється на визначний культурний центр. Відомо, що однією із статей імпорту з Єгипту був папірус. Частково його перепродували і в інші краї - у греків папірус взагалі отримав назву біблоса дав.-гр. βύβλος, однак і потреби самих мешканців Бібла були чималі. Відомо, що у місті велися не лише господарські записи, але й ретельні династичні хроніки. Цар Закарбаал зібрав чималу бібліотеку. Під час перемовин з єгиптянами, він зізнавався, що готовий обміняти п'ять кораблів з деревиною на п'ятисот сувоїв. Можливо, саме в Біблі була створена і фінікійська абетка.

Місто було данником Саламансара II и Тіглатпаласара III. Останній, щоправда, вже не вдовольнявся підтвердженнями залежності місцевих володарів, а перетворив Північну Фінікію на звичайну провінцію своєї держави, на чолі якої поставив свого сина. Щоправда, Бібл залишався самоврядною територією і мав власного царя Шибітву. Цар Мілкіасаф поквапився підтримати Асаргаддона, який у 687 р. до н. е. зруйнував Сідон.

Після загибелі Ассирії контроль над Біблом знову намагалися встановити єгиптяни, проте їх випередив вавилонський цар Навуходоносор II. Йому місто не лише сплачувало данину, але й постачало ремісників, насамперед корабелів. Бібл зберігав самоврядування, проте під владою торгової олігархії, що міцно утримувала владу в свої руках, поступово занепадав. Зміна вавилонської окупації на перську пройшла майже непомітно. Ахеменіди перетворили Бібл на одне з чотирьох самоврядних фінікійських царств, проте на початку V ст. до н. е., на відміну від сусідів, місто навіть не мало власного військового флоту.

За нових володарів місто швидко еллінізувався, чому сприяв розквіт синкретичного культу Адоніса, центром якого був саме Бібл. Великий храм цього божества був зведений біля північної міської брами. Поруч з ним був побудований театр за грецьким зразком. Поруч з Адонісом у місті вшановували і Афродиту, з якою в цей час асоціювали як місцеву Баалат-Гебал, так і загальнофінікійську Астарту.

Під час міжусобиць останніх нащадків Селевка Бібл на певний час став формально незалежним. Однак в місті панувала анархія, що робила його беззахисним перед нападами кочовиків. Скориставшись невдоволенням містян владу над Біблом захопив тиран Кінір. Але протримався він недовго. У 64 р. до н. е. Гней Помпей стратив останнього біблського володаря і місто опинилося під владою Риму.

Міські мури, принаймні частково, були зруйновані, межі Бібла були значно розширені. Перебудований і збільшений у розмірах храм Аполлона опинився в центрі міста, на південний схід від нього - в напрямку Баальбека - був прокладений широкий головний шлях - Декуманус, від якого під прямим кутом розходилися бічні вулиці. Біля храму Аполлону був зведений також Німфей, храм Гігії та лазні. За римської доби був перебудований і театр.

Імператор Адріан спробував навіть об'єднати фінікійські міста у союз за грецьким зразком і навіть запровадили посаду "фінікарха", проте ця ініціатива залишилася без особливих наслідків. Бібл залишався насамперед культурним центром. Уродженцем міста були історик Філон Біблський та софіст Аспасій.

З поширенням християнства Бібл став центром архієпископства (першим єпископом міста вважали євангеліста Марка), тут сформувалася власна богословська традиція, найвідомішим представником якої був Ерміп.

За візантійських часів колишній центр міжнародної лісоторгівлі занепав і був більше відомий як центр виробництва олії.

У 636 році Бібл захопили араби, які використовували для міста трохи переінакшену фінікійську назву - Джубейль. У 644 і 678 р. візантійці відновлювали свій контроль над Фінікією, але щоразу ненадовго. У 747 р. краєм прокотився новий землетрус. Бібл перетворився на маленьке рибальське селище, віддалене від торговельних шляхів.

З 878 місто перебувало в складі держави Тулунідів, з 939 - Ішхидідів.

У 970 р. місто здобули війська фатимідського халіфа аль-Муїзза. У 974 р. Бібл - знову ненадовго - повернувся під владу візантійців, у 975- 977 рр. місто контролювали тюрки Алп-Тегіна (Афтекіна). Не дивно, що, повернувши собі владу над Фінікією, Фатиміди почали насамперед зміцнювати фортифікаційні споруди поселень узбережжя, зокрема й Бібла. Нова міська цитатель була зведена на місці колишнього римського храму Аполлона - з використанням його уламків.

Оборону Бібла від військ хрестоносців ( 1104) очолював емір Триполі Фахр аль-Мульк. Проте сил в нього було небагато, а на допомогу ззовні розраховувати емір не міг - місто блокувала генуезька ексадра у 40 галер. Тож урешті-решт Раймонду Тулузькому вдалося взяти гору. Бібл (його завойовники називали на свій лад Гіблетом) він перетворив на центр сеньйорії, підпорядкованої графству Триполі. Сеньйором став генуезець Гільємо Ембріако, який збудував на місці фатимідської цитаделі фортецю Св. Іоанна. Місцевий католицький єпископ підпорядковувався Антіохійському патріарху. Піддані новоспеченого віконта здебільшого були маронітами, і тому Ембріако почувалися впевненіше за своїх сусідів, яким "дісталися" мусульмани.

Генуезці швидко оцінили стратегічне становище біблського порту і перетворили його на опорний пункт своєї торгівлі з Левантом. Одразу після здобуття міста вони отримали цілий квартал ("третину"), в якому розпоряджався призначений урядом метрополії капітан Ансальдо Корсо. За сеньйорів Гуго I, Гільємо II і Гуго II місто швидко розбудовувалося. Однак розквіт міста був перерваний поразкою хрестоносців під Хаттіном (липень 1187). Сеньйор Бібла потрапив у полон і віддав Саладіну місто як викуп за своє звільнення. За часів панування на узбережжі брата Саладіна - еміра Маліка аль-Аділя Бібл перетворився на піратську базу. Аби припинити дошкульні рейди, у 1197 р. хрестоносці взяли місто в облогу. Стефанія де Міллі підкупила стражу, яка відкрила її воякам міську браму. На знак вдячності місто було віддано у володіння сину Стефанії Гі I Ембріако.

Нові-старі сеньйори поводили себе як цілком самостійні володарі, постійно конфліктуючи з графами Триполі. У 1258 р. Бертран Ембріако відмовився підкоритися Боемунду VI, у 1277 - Гі II Ембріако разом з тамплієрами створив справжню опозиційну коаліцію, спрямовану проти Боемунда VII. Боротьба завершилися лише після смерті Гі II у 1282 році. Але після цього Бібл фактично перетворився на протекторат сусідів - мамлюків, які наполегливо витискали хрестоносців з узбережжя. Останній їхній вояк залишив Бібл у 1302 році, коли на континенті не залишилося жодної держави хрестоносців.

Мамлюки відновили і розбудували біблську фортецю, проте її більше не використовували у військових цілях. Єгипетські султани володіли містом до 1516 р., коли їх змінили Османи.

За османської доби місто вчергове було перебудоване і отримало новий центр - великий ринок з караван-сараями. Житлова забудова вийшла за межі середньовічних стін і поширилася на територію колишнього римського міста, а згодом і далі.

Je m'appelle Byblos, J-P Thiollet, H & D, 2005

# data[].attributes.attachment_link.title
Бібл - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава. Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди.

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Иран

# data[].attributes.headline
Персеполіс, Иран

# data[].attributes.subject
Персеполіс, Иран

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Па́рса (також Персепо́ль, Персепо́ліс, староперс.: Pārsa, перс. تخت جمشید/پارسه‎ - Takht-e Jamshid або ж Chehel Minar, дав.-гр. Περσέπολης) - місто і церемоніальна столиця Персії за часів Ахеменідів. Засноване Дарієм I Великим близько 518 до н. е..

Царський двір мешкав у Парсі лише навесні (під час і після святкування Наврузу) і восени. Літо перські монархи проводили зазвичай в Екбатані, зиму - в Сузах).

У 330 до н. е. Парса захоплена та спалена Александром Великим - нібито на знак помсти за спалення Афін у 480 до н. е.. Місто продовжувало існувати ще кілька десятиріч, але швидко занепало і знелюдніло.

Руїни Парси розташовані в остані Фарс на південному заході Ірану за 70 км на північний схід від сучасного Шираза, поблизу злиття річок Пульвар (Сіванд) і Кор.

Основні будови розташовувалися на великій прямокутній платформі, яка була споруджена Дарієм Великим між 520 і 515 до н.е. Будівлі, руїни яких збереглися до наших днів, збудовані Дарієм і його наступниками: Ксерксом (правив у 486-465 до н.е.) і Артаксерксом I (правив у 465-424 до н.е.).

З північного краю західного боку платформи знаходилися парадні сходи. Над сходами височіли Ворота Ксеркса, які охороняли гігантські бики з каменю - деталь, характерна для більшості палаців Ассирії. Напис на воротах говорить: "Так сказав Ксеркс цар: Милістю Агурамазди я побудував ці ворота, названі Всесвітніми".

З правого боку від палацу збереглися руїни величезного парадного залу, ападани, будівництво якого було розпочато Дарієм I, а закінчено Ксерксом. Сама будівля розташовувалося на піднятій платформі, до якої з північного боку та зі східного боку вели сходи. Сходи були прикрашені майстерними рельєфними зображеннями, особливо добре збереженими на східній сходах. На останній зображена та ж сама процесія, що і на північній сходах, але з протилежного боку. Основні фігури представляють посланців 23 завойованих народів, які несуть царю підношення на честь Нового Року.

Сама ападана являла собою великий зал, оточений вестибюлями. Дах споруди, ймовірно, був дерев'яним і підтримувався 72 кам'яними колонами, 13 з яких збереглися. Залу ймовірно використовували для царських прийомів.

Праворуч від ападани знаходився палац Дарія I, відомий як Тахара. Палац був прикрашений рельєфними зображеннями. У палаці є напис його творця: "Я, Дарій, великий цар, цар царів, цар країн, син Гістаспа, Ахеменід, побудував цей палац".

Далі розташовувався Стоколонний зал, розпочатий Ксерксом і завершений Артаксерксом I. Дах залу спиралася на 100 колон. З боків північного портика стояли великі кам'яні бики, вісім кам'яних воріт були прикрашені сценами з царського життя і битв царя з демонами.

Обидва парадних приміщення - Ападана і Зал ста колон - майже квадратної форми; до будівель, де вони розташовані, ззаду примикали лабіринти скарбниць, комор і житлових приміщень, від яких збереглися практично тільки одні фундаменти.

Приблизно в центрі тераси знаходився Тріпілон, ймовірно, головний парадний зал в Персеполі. Його сходи прикрашені рельєфними зображеннями сановників, на його східних воротах був ще один рельєф, що зображає Дарія I на троні і його спадкоємця Ксеркса.

Серед будівель, побудованих в південній частині платформи, були палац Ксеркса, його гарем і царська скарбниця, також прикрашена рельєфними зображеннями Дарія та Ксеркса, такими ж, як і на Тріпілоні.

На місці розкопок знайдено велику кількість клинописних написів і табличок, що є безцінними історичними свідченнями про період царювання Ксеркса. У двох з них сказано: "Так сказав Ксеркс цар: Моїм батьком є ​​Дарій, батьком Дарія була людина на ім'я Віштаспа (Гістасп), батьком Віштаспи була людина на ім'я Ршама (Арсам). Обидва, Виштаспа і Ршама, були живі, коли з волі Агурамазди Дарій, мій батько, став царем всієї Землі"; "Так сказав Ксеркс цар: З волі Агурамазди, я став царем країн за межами Парси; я наказував ними; вони платили мені данину; вони виконували те, що було наказано їм мною; мій закон поширювався на них: Мідію, Елам, Арахосію, Вірменію, Дрангіану, Парфію, Аріану, Бактрію, Согдіану, Хорасмію, Вавилонію, Ассирію, Сатагідію, Єгипет, іонійців, що живуть на морі і живуть за морем, жителів Маки, Аравії, Гандхари, земель по річці Інд, Каппадокію, дахів, саків-амюргіїв, саків з гострими шапками, карійців, кушан".

На схилах гори, за Персеполем, були знайдені висічені в скелі гробниці Ахашвероша II і Артаксеркса III, а також недобудована гробниця Дарія III. У декількох кілометрах на північ, на іншому березі річки Пулвара, на стрімкій кручі знаходяться гробниці Дарія I, Ксеркса, Ахашвероша I і Дарія II. Це місце називається нині Накш-і-Рустам.

(рос.)"Персеполь" // Словарь географических названий зарубежных стран / отв. ред. А. М. Комков. - 3-е изд., перераб. и доп. - М.: Недра, 1986. - С. 279.

# data[].attributes.attachment_link.title
Парса - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Па́рса (також Персепо́ль, Персепо́ліс, староперс.: Pārsa, перс. تخت جمشید/پارسه‎ - Takht-e Jamshid або ж Chehel Minar, дав.-гр. Περσέπολης) - місто і церемоніальна столиця Персії за часів Ахеменідів. Засноване Дарієм I Великим близько 518 до н. е.. Царський двір мешкав у Парсі лише навесні (під час і після святкування Наврузу) і восени.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вавилон

32°32′33″ пн. ш. 44°25′16″ сх. д. ﻿ / ﻿ 32.54250000002777199° пн. ш. 44.42111111113888455° сх. д. Координати: 32°32′33″ пн. ш. 44°25′16″ сх. д. ﻿ / ﻿ 32.54250000002777199° пн. ш. 44.42111111113888455° сх. д.

Країна

, , , , , , , , , , і Ірак [1]

Розташування

Хілла

Тип

колишня держава 1792 до н. е. )d (

Медіафайли у Вікісховищі

Деталі Воріт Іштар

Вавило́н ("баб-ілі" означає "брама Бога") - місто, столиця стародавньої Вавилонії, розташоване на пологому березі в нижній течії річки Євфрат.

Нині розташований на території Іраку за 88 км на південь від Багдада й за 8 км на північ від Хілла, побудований переважно із руїн Вавилона.

Висячі сади Семіраміди, одне із семи чудес світу, яке, за легендою, збудував цар Навуходоносор своїй дружині Семіраміді, були споруджені на склепінчастому кам'яному фундаменті, єдиній кам'яній споруді в глинобитному місті. Вони утворювали серію терас і забезпечувалися водою за допомогою гідравлічної системи.

Українська назва міста "Вавилон" є запозиченням із грецької мови (Βαβυλών) через старослов'янську. Оскільки запозичення відбувалося з візантійської мови (один з етапів розвитку грецької мови), то згідно з чинними фонетичними нормами, літера β вимовлялася як [в], а не [б] (наприклад, Babylon /ˈbæbɪ.lɒn/ в англійській мові).

Споконвічна назва міста втрачена, тому можливе походження топоніму Вавилон залишається темою обговорення шумерологів. Аккадська назва міста Бабілі (Bābili) записувалася через шумерограму KA ₂.DIG̃IR.RA KI ( клинописом: 𒆍𒀭𒊏𒆠, складається з 𒆍 [KA ₂] "ворота, брама" + 𒀭 [DIG̃IR] "бог, божество" + 𒊏 [RA] суфікс на позначення родового відмінка + детермінатив 𒆠 [KI] на позначення місця/міста/землі), що читалося як Кадінгірра або Кадімірра. Найближчим відповідником в шумерській мові була фраза kan diĝirak, дослівно - "брама богів". Тому більшість сходознавців XIX ст. вважали, що аккадська назва Бабілі є лише перекладом старої шумерської назви міста, до таких сходознавців належав, наприклад, Арчибальд Генрі Сейс. Проте нині цю версію спростовують, спираючись на той факт, що в писемних джерелах вперше трапляється назва Бабілім, а не Кадінгірра. На сьогодні домінують дві версії походження назви Вавилон: за першою, назва міста могла утворитися шляхом народної етимології, коли семітські народи (до яких належать прибулі аккадці) спробували пояснити стару назву міста, ймовірно несемітського походження (пам'ятаємо, що шумери, які жили тут до приходу аккадців, були несемітського походження), і підібрали найближче словосполучення зі своєї мови, що й утворило назву Кадінгірра, тому "брама богів" в цьому випадку лише випадковість; згідно з другою версією, це міг бути прямий переклад старішої назви, тобто до приходу аккадців місто вже існувало під назвою "брама богів".

На шумерське походження назви вказує цікава знахідка, яка зберігається в колекції Єльського університету. На одній із табличок згадується енсі (володар) міста Бабалі (BAR.KI.BAR), який побудував храм богу Мардуку (dAMAR.UTU). Мардук був покровителем Вавилона, тому можна припустити, що Бабалі - перша назва міста, тоді її можна порівняти із шумерським словом babbar, тобто "білий, осяйний". Аккадські джерела підтримують народну версію назви. Наприклад, у вавилонському міфі про створення світу Енума Еліш походження назви Вавилон пояснюється так:

129. lu-ub-bi-ma Aum-[Au bdb-ili]KIa) R.ME8 DINGIR.ME8 GAL.ME~b
І назву я його Бабілі [Вавилон], "домівка могутніх богів"

130. [ina] ni-piA-t[e um-ma]-ni ep-pu-[us-su]a
І збудую його з умілістю кращих майстрів

У Біблії назва міста Вавилон згадується в легенді про Вавилонське стовпотворіння і тлумачиться від дієслова bilbél (בלבל, "перемішувати, збивати з пантелику"):

І тому то названо ймення йому: Вавилон, бо там помішав Господь мову всієї землі. І розпорошив їх звідти Господь по поверхні всієї землі.

Історичний Вавилон розташовувався в центральній частині Месопотамської низовини, а точніше - в південній її частині. У давнину русла Євфрату та Тигру тут пролягали паралельно (що й зумовлює прийняту серед науковців синонімічну назва цієї області - "Межиріччя" або "Дворіччя") і окремо впадали в Перську затоку, води якої тоді починалися значно північніше. Спочатку Вавилон був розташований на берегах одного з відгалужень Євфрату - каналі Арахту ( аккад. Araḫtu), води якого текли з півночі на південь і губилися в пісках південно-західної пустелі. До I тисячоліття до н. е. Арахту перетворився в рукав великої річки і незабаром туди ж перемістилося основне русло Євфрату; назви Євфрат ( аккад. Purattu) і Арахту стали синонімами.

Незначний похил долини і слабка оформленість русел великих річок спричиняли часті повені та паводки, результатом яких стало формування в Нижньому Межиріччі потужного шару річкових відкладів - алювію. За умови використання відповідних технологій алювій вирізняється надзвичайно високою родючістю. Родючі річкові відклади та поява перших іригаційних систем сформувала економічну базу для виникнення в Межиріччі однієї з найдавніших цивілізацій в історії людства - шумерської. Заснування Вавилона, ймовірно, належить саме до шумерської епохи.

Природний ландшафт Нижнього Межиріччя складають пустельні пейзажі з розрідженою рослинністю з фінікових пальм, тамарикса, кураїв. Життя зосереджене здебільшого на берегах водойм. Вздовж річок, каналів, стариць ростуть різні види верб, особливо багато очерету. На ділянках сухих степів і напівпустель мешкають дрібні гризуни, варани, у давнину траплялися газелі, онагри (дикі віслюки), леви; в заболочених районах водяться кабани і багато різноманітних водоплавних птахів. Євфрат традиційно був багатий промисловими породами риб: коропом, сомом тощо. Діяльність людини, насамперед облаштування іригаційних споруд, зумовила значні зміни довкілля. Численні канали і відгалуження русла Євфрату зрошують широку річкову долину з алювіальними відкладами, озеленюючи її. Однак умови для життя тут, як і раніше, досить несприятливі: високі температури поєднуються з великою вологістю в районі боліт і стариць, великою кількістю шкідливих комах, особливо москітів і комарів - переносників малярії; а також інших небезпечних для людини тварин - змій, скорпіонів. Місцевий клімат жаркий тропічний, що характеризується аридністю.

Давньогрецький історик Діодор так описав джерело бітуму, що містилось у районі селища Хіт поблизу Вавилона, на місці сучасного Багдада: "Чимало дивовижних речей можна зустріти у Вавилонії, проте жодне з них не порівняти з виявленим тут джерелом нескінченної кількості бітуму".

Руїни Вавилону - це група пагорбів (), найважливіші з яких мають власні назви. До моменту запустіння Євфрат ділив Вавилон на дві частини - Західне і Східне місто. Пізніше русло великої річки змінилося, і тепер воно проходить через руїни Західного міста. Серед руїн Східного міста виділяється кілька ділянок, для яких використовують окремі арабські назви (при цьому приставку "тель-" часто опускають). Окремо стоїть пагорб Бабіль, розташований на північній околиці, у районі передмість. Традиційно виділяють такі ділянки:

Тель-Бабіль (араб. بابل‎ Babil - "Вавилон") - тель в північній частині пам'ятника. Тут розташований Літній (Північний) палац-фортеця Навуходоносора II.

Тель-Каср (араб. قصر‎ Qasr - "палац") - тель в північно-західній частині Східного міста. Тут розташовані руїни Південного палацу Навуходоносора, залишки (ймовірно) Висячих садів, Центральний палац-музей, фортифікаційні споруди.

Тель-Меркес (араб. مركز‎ Merkes - "центр") - розташований на південний схід від пагорба Каср. Здебільшого житлова забудова.

Ес-Сахн (араб. صحن‎ Sahn - "блюдо", мається на увазі плато) - плоска область в центральній частині руїн, що приховує перибол гігантського зикурата Етеменанкі.

Тель-Амрані-ібн-Алі (Amran ibn Ali) - тель, що примикає з півдня до області Сахн. Приховує залишки храмового комплексу Есагіла.

Ішан-ель-Асвад (також Ішин-Асвад, Ishin Aswad) - зольний пагорб () в південній частині Східного міста. Тут розташовані храми Ішхари, Нінурти, приватна забудова.

Тель-Хомера (Homera) - тель у північно-східній частині Східного міста. Приватна забудова, у тому числі елліністичного часу, грецький театр.

Зараз руїни Вавилона примикають до околиці міста Хілла, столиці провінції Бабіль. Археологічні розкопки та будівельна діяльність сильно змінили вигляд пам'ятки. Археологи оголили залишки багатьох будівель верхнього шару - будинків і храмів, захисних споруд тощо. За правління Саддама Хусейна у Вавилоні вели реконструкцію: відбудували багато будинків Теля Каср, храм Емах (в честь богині-матері Нінмах) та деякі інші споруди. У безпосередній близькості від руїн звели палац іракського лідера.

Існують припущення про дуже стародавнє, навіть дошумерське ( протоєвфратське) походження топоніму "Вавилон", проте достовірних відомостей про час заснування міста немає: через високий рівень ґрунтових вод археологи не можуть дослідити нижні шари пам'ятки . На сьогоднішні найдавніші знахідки з Вавилона датуються часом близько 2400 року до н. е.. У письмових джерелах того часу згадується про таку собі міську громаду (читання топоніму невизначене) з незалежним енсі та головним святилищем на честь шумерського бога Амар-Уту/Амаруту (= аккадський Мардук). Вважається, що в ранньодинастичний період Вавилон існував, але був незначним містом, центром невеликого "нома" в рамках системи шумерських міст-держав .

У XXIV- XXII ст. до н. е. територіальні утворення Стародавнього Межиріччя були об'єднані під владою династії Аккад; до часу правління царя Шаркалішаррі (початок XXII ст. до н. е.) належить і перша достовірна згадка про Вавилон (під шумерским ім'ям Кадингірра) в письмових джерелах. З напису Шаркалішаррі слідує, що Кадингірра була одним із підлеглих міст аккадської держави і що цар вів там культове будівництво. Після короткочасного періоду панування гутіїв землі Стародавнього Межиріччя були об'єднані в рамках нової близькосхідної держави: Шумеро-Аккадського царства III династії Уру (XXII- XXI ст. до н. е.). З господарських документів того часу відомо, що Вавилон/Кадингірра був одним з провінційних центрів, що управлявся окремим енсі та платив податок - " балу " на користь столиці.

Крах Шумеро-Аккадського царства на рубежі III-II тис. до н. е. супроводжувалося переселенням на землі Стародавнього Межиріччя численних напівкочових громад амореїв. На початку II тис. до н. е. аморейське плем'я захопило Вавилон і зробило його своєю столицею.

Створене амореями Вавилонське царство спочатку було невеликим і займало територію вздовж каналів Арахту та Апкаллату (західні відгалуження Євфрату). Основне населення цих місць - нащадки шумерів та аккадців - поступово злилися в єдину народність вавилонян і асимілювали завойовників-амореїв.

З перших років свого існування нова держава була втягнута в запеклі війни з сусідніми племенами і "номами" Південного Межиріччя; з цієї причини вже ранні правителі з I (аморейської) династії надавали великого значення обороноздатності Вавилона. Датувальні формули Сумуабума, Суму-ла-Еля іта Апіль-Сіна, згадують про будівництво укріплень навколо міста і війни з сусідами. Аморейські царі активно зводили і перебудовували храми в столиці: відомо про спорудження і оновлення святилищ на честь Нінісіни, Нанни, Адада, Іштар та інших божеств шумеро-аккадського пантеону. Особлива увага завжди приділялася Есагілі - головному і ймовірно найдавнішому храму Вавилона, присвяченому покровителю міста богу Мардуку ( шум. Амар-Уту). Використовуючи складну дипломатію, армію та вигідні позиції міста в регіональній торгівлі, ранні аморейські правителі змогли за сотню років перетворити Вавилон на столицю найсильнішого царства на території області Аккад. Доленосним для історії міста виявилося правління царя Хамурапі ( 1793- 1750 рр. до н. е.), який зумів за кілька десятиліть підпорядкувати всі основні міста Стародавнього Межиріччя і створити нову велику державу. З цього часу місто переживає бурхливе зростання, його розміри з часом перевершують розміри міста Ур - столиці Шумеро-Аккадського царства. Джерела свідчать про активне культове будівництво у Вавилоні, зведення палаців; місто було важливим релігійним центром Стародавнього Межиріччя, зосередженням економічного, політичного та культурного життя регіону. Передбачається, що Вавилон у той час не мав регулярної забудови, але вже тоді він займав обидва береги каналу Арахту, що поділяв Вавилон на Західне і Східне місто.

До кінця XVII століття до н. е. Вавилонське царство вступило в смугу кризи, чим скористалися його войовничі сусіди. Близько 1595 року до н. е. війська Хетського царства завдали поразки Вавилонії; місто було розграбоване і піддане руйнуванням, аморейська династія повалена, а царство знищене.

Каситський Вавилон (III династія)

Після розгрому, вчиненого хеттами та їхніми союзниками, Вавилон став здобиччю інших завойовників. На початку XVI століття до н. е. його ймовірно захопив Гулькішар - правитель Країни Моря на півдні Межиріччя, потім у місті зміцнилися касити - гірські племена, які заснували там власну (III) династію. Каситське царство Кардуніаш зі столицею у Вавилоні з самого початку було великою державою, за наступних правителів його територія значно розширилася і Вавилон став столицею нової близькосхідної держави. Як і амореї, касити поступово асимілювалися з корінним населенням країни - вавилонянами, розчинившись в культурному середовищі Стародавнього Межиріччя.

Із правлінням III династії дослідники пов'язують масштабні зміни в житті Вавилона, проте подробиці цих змін залишаються неясними: в каситський час спостерігається загальний спад у міській культурі регіону, кількість письмових джерел зменшується. Найімовірніше, місто продовжувало бурхливо розвиватися навіть незважаючи на перенесення царської резиденції в Дур-Курігальзу. За III династії Вавилон, як і деякі інші центри Стародавнього Межиріччя, набув регулярного плану. Відтепер місто було оточено "класичною" прямокутною стіною І́мгур-Енлі́ль (і можливо "валом" Не́мет-Енлі́ль), його територія ділилася на десять округів/кварталів, основні вулиці перетиналися під прямим кутом. Нові межі Вавилона охоплювали територію, яка значно перевершує площу міста за аморейської династії, однак деякі з включених у межі поселення земель тривалий час не були належно освоєні. Каситські царі, безсумнівно, вели якесь культове будівництво в Вавилоні, про масштаби якого можна лише робити припущення. З цим же часом ассиріологи пов'язують і діяльність місцевого жрецтва зі синкретизації міфології і релігії Стародавнього Межиріччя, вибудовування віровчення навколо головного місцевого бога Мардука, який все частіше іменується "Белом" ( аккад. "Господь"). Велика кількість храмів, зв'язок з найбільш значущими культами й важливе ідеологічне значення зумовили те, що вже в той час жителі Стародавнього Межиріччя могли сприймати Вавилон як священне місто, престиж якого був дуже високий.

Для Південного Межиріччя середньовавилонського періоду характерне поступове ослаблення центральної влади: каситські роди, які захопили країну, володіли певною автономією у відносинах з царським палацом, особливо у фінансовій сфері; згодом кількість осіб, які отримували іммунітетні грамоти неухильно зростала, а це спричиняло деградацію державної системи. До кінця XIII ст. до н. е. царство Кардуніаш вступило в смугу кризи, його військова міць ослабла, чим скористалися войовничі сусіди. Близько 1223 року до н. е. війська царя Ассирії Тукульти-Нінурти I зайняли Вавилон; стіни міста були зруйновані, частина мешканців страчена або взята в рабство, храми розграбовані (в тому числі відвезений ідол Мардука), цар потрапив до полону; протягом 7 років Вавилон перебував під ассирійським пануванням. У середині XII ст. до н. е. країна зазнала небувалого спустошення: війська Еламського царства, які перебували на піку могутності, завдали жорстокої поразки силам країни Кардуніаш. Близько 1158 року до н. е. Шутрук-Наххунте захопив Вавилон і скинув Забаба-шум-іддіна; фактично Вавилон став підпорядкований Еламу. Спроба повстання під керівництвом Еллільнадінаххі/Еллільшумуцура спровокувала новий спустошливий похід: Вавилон знову піддався грабункам і руйнації, останній правитель III династії був забраний в полон, а царство Кардуніаш фактично перестало існувати.

Місто при II династії Ісіна та в кінці XI ст. до н. е.

До 626 до н. е. Вавилон перебував під владою північного сусіда - Ассирії. Однак ассирійський намісник Набопаласар, з халдейського племені, вирішив відокремитись від Ассирії й стати самостійним правителем. Спочатку лише північна частина Вавилонії була ним підкорена. Тільки до 615 до н. е. вдалося завоювати більшість усіх вавилонських земель, у тому числі великі міста Урук і Ніппур. Набопаласар сприяв падінню Ассирії та розділенню ассирійських теренів разом з мідійським правителем Кіаксаром.

За наступного нововавилонського царя, Навуходоносора II, велись успішні війни з Єгиптом (захоплено більшу частину Сирії та Палестини, а також усю Фінікію). За часів його правління Юдея стала провінцією нововавилонської держави. Двічі, у 597 та 586 до н. е., доводилось підкорювати юдейську землю (востаннє було зруйновано Єрусалим).

Після Навуходоносора деякий час відбувались палацові перевороти, в результаті яких до влади прийшов Набонід. На початку його правління возвеличилась і стала сильною імперія Ахеменідів. Вавилонський цар намагався вести війни проти Кира II разом з Лідією та Єгиптом.

У 539 до н. е. Вавилон захоплений персами й увійшов до складу держави Ахеменідів. Падінню Нововавилонської держави сприяло невдоволене населення Вавилонії, зокрема, підкорені юдеї. Відтоді Вавилон припинив своє існування як держава.

У 539 до н. е. Нововавилонське царство захопив Кир Великий, цар Персії. Аби ввірватися до Вавилона, Кир Великий вдався до безпрецедентного військового маневру. Вавилон був оточений величезними недоступними стінами. Проте через місто протікала річка Євфрат. У тих місцях, де річка входила в межі міста та виходила з них, були розташовані металеві ворота. Вони були розташовані прямо над рівнем води, так що ніхто не міг пробратися в місто через них, не пірнувши під воду. Кир Великий вдався до такого плану. Коли в місті готувались до святкування великого свята, Кир Великий наказав своїм воїнам прокопати обхідний канал вздовж Євфрату. Увечері тимчасову дамбу прорвали, і вода з Євфрату стрімко пішла обхідним каналом, русло Євфрату обміліло. Під захистом нічної темряви армія Кира Великого пробралась по багну під воротами і увірвалась до Вавилона. Місто швидко захопили. Причому напад було скоєно так, що більшість населення і не підозрювала про нього до останнього моменту. Розповідь про це можна знайти в творах Геродота та на сторінках Старого Завіту. Кир заявляв, що пробрався в місто через ворота, коли більшість вавилонян були п'яні.

Пізніше Кир дозволив євреям, які були у вавилонському полоні, повернутись на батьківщину. Він також дав згоду на те, щоб вони відбудували свій храм в Єрусалимі. На це є підтвердження у Біблії, 2 Хронік, 36:22-23 -

А першого року Кіра, царя перського, коли сповнилось слово Господнє, проречене устами Єреміїними, збудив Господь духа Кіра, царя перського, і він оголосив по всьому царству своєму, а також на письмі, говорячи: - Так говорить Кір, цар перський: Усі земні царства дав мені Господь, Бог Небесний, і Він наклав на мене збудувати Йому храма в Єрусалимі, що в Юдеї. Хто між вами з усього Його народу, нехай буде Господь, Бог його, з ним, і нехай він іде до Єрусалиму!

Під час правління Кира та Дарія І Великого Вавилон був столицею 9-ї сатрапії. Місто продовжувало бути центром освіти та науки.

За Ахеменідів було відроджено вавилонську астрономію та математику. Вавилонські науковці завершили складати карту сузір'їв. Місто було адміністративним центром Перської імперії, яка на той час була найсильнішою в усьому відомому тоді світі.

Перські царі намагались підтримувати релігійні церемонії Мардука, але за Дарія III через податкову політику та безперервні війни основні храми Вавилона та його канали було занедбано.

У 552, 521 та 482 до н. е. відбулися збройні повстання, проте Вавилон залишився під перською владою.

У 331 до н. е. у Вавилоні з'явився новий володар - Александр Македонський.

Клавдій Джеймс Річ, "Спогади про руїни Вавилону" (1815 рік).

Насправді Вавилон ніколи не зникав і його розташування залишалося відомим. Незважаючи на невелику плутанину через міста Борсіппу та Дур-Курігальзу, чиї зикурати нагадували Вавилонську вежу, одна з частин міста зберігала стару назву - Бабіль, тому і місцеві жителі, й іноземні мандрівники досконало знали про руїни і їхню історію.

Про Вавилон згадують ще античні історики, правда їхні дані зазвичай перебільшені або спираються на міфологічні сюжети. Це пов'язано насамперед із тим, що вони вже не застали Вавилонію. Наприклад, про Вавилон пише Філон Візантійський у своїй праці "Про Сім чудес світу", де описує сади Семіраміди і саме місто, але його дані неточні та перебільшені.

Одне античне джерело, що хоча й дійшло до нас фрагментами і крізь цитати з інших джерел, вважається найточнішим. Це історія Вавилонії, написана вавилонянином на ім'я Берос. Він був жрецем Мардука і створив розгорнуту хронологію Вавилона на замовлення Антіоха I Селевкіда. Проте це не звичайна хронологія, а радше вступ до вавилонської культури, щоб ознайомити із нею греків.

Відомості про Вавилон знаходяться і в арабських джерелах, але в основному вони обмежуються лише згадкою про Вавилон, почасти - коротко описують руїни. У X ст. Вавилон відвідав Абу-ль-Касім Ібн-Хаукаль ан-Насибі, який він описав у своїй роботі "Книга картини землі". За його свідченнями у місті ще досі живуть люди, проте воно більше скидається на село. Він писав: "Бабіль - це невеличке селище, але найстаріше в усьому Іраку. Через нього увесь регіон називають Бабіль".

Вавилон, зображення із "Нюрнберзької хроніки". 1493 рік.

Окрім арабських та античних джерел, інформацію про Вавилон запозичували зі святих книг юдаїзму та християнства. Саме звідти з'явилися розповіді про Вавилонську вежу, Вавилонське стовпотворіння, сади Семіраміди. У цих джерелах знаходимо інформацію про легендарних цариць Семіраміду та Нітокріс, а також про реальні персоналії того часу - Навуходоносора, Валтасара тощо. Можливість на власні очі побачити Вавилон і знайти Вавилонську вежу розбурхувала уяву мандрівників з усього світу.

Першим європейцем, хто побував у Вавилоні, став рабин Веніамін Тудельський. Він двічі подорожував до Вавилона у період між 1160 і 1173 роками. Веніамін залишив спогади про палац Навуходоносора II (скоріше за все мається на увазі Літній палац), зробив деякі заміри і описав громаду юдеїв, які проживали неподалік і "молилися в синагозі, яку збудував ще сам Даниїл". Він також писав, що знайшов Вавилонську вежу, але насправді сплутав її із руїнами зикурату в місті Борсіппа.

24 жовтня 1574 року під час своєї подорожі до Багдаду, до Вавилона прибув Леонард Раувольф, лікар з Аугсбургу. Дослідника дуже засмутили розходження біблійської оповіді та реальної картини: замість родючих і багатих земель, Леонарда зустріли сухий гарячий вітер пустелі й занедбані руїни. Він побачив залишки мосту, ймовірно легендарний міст через Євфрат, про який писав Геродот, і який пізніше знайшли під час розкопок. Крім того, він описав великий палац, який він побоявся відвідати через змій та скорпіонів, і про руїни Вавилонської вежі, які він сплутав із руїнами зикурату в Дур-Курігальзу. Аналогічну помилку із зикуратом у Дур-Курігальзу зробив англійський купець Джон Елдред, який відвідав Вавилон наприкінці XVI століття. У 1616 році Вавилон відвідав відомий італійський мандрівник П'єтро делла Валле, який вже прославився тим, що привіз перші зразки клинописних написів до Європи. Він залишив опис будівель і цегли, з якої вони складалися.

У XVIIv столітті зросла зацікавлення Вавилоном, його відвідують відомі мандрівники Карстен Нібур та П'єр Жозеф де Бошам. Спогади Бошана, перекладені англійською мовою у 1792 році, зацікавили британську Ост-Індійську компанію. Компанія спорядила декілька експедицій в Багдад і Басру, щоб розшукати месопотамські реліквії і доставити їх у Лондон.

Руїни Вавилона, мапа була складена в 1829 році перед проведенням розкопок. Під час розкопок Ормуз Рассам знайшов Циліндр Кира в телі Амрані-ібн-Алі (на карті позначений літерою Е), там де пізніше розкопали храмовий комплекс Есагіла.

У грудні 1811 року на прохання Ост-Індійської компанії до Вавилона приїздить Клавдій Джеймс Річ. Дипломат, знавець багатьох східних мов (турецької, перської, арабської та івриту) і антиквар, він із захопленням почав дослідження видимих руїн Вавилона. Річ перший дав назву усім холмам (телям), згідно із місцевими назвами, і провів розкопки в телі Бабіль. Під час свого перебування у Вавилоні, Річ склав перші детальні плани міста, замалював руїни, зробив заміри деяких об'єктів. Він також відкопав Лева Вавилона і знайшов декілька артефактів. Усі свої спостереження він вклав у дві роботи "Спогади про руїни Вавилона" та "Другі спогади про руїни Вавилона". За весь час Річ двічі розкопував Вавилон у 1811-1812 та у 1817 році.

У 1818 році Вавилон відвідав англійський художник Роберт Кер Портер. Під час свого перебування він знайшов декілька артефактів і описав свої враження в книзі, які проілюстрував власними малюнками, чим тільки більше розіграв зацікавлення Вавилоном в Європі.

У 1827 році Вавилон відвідав британський офіцер та мандрівник Роберт Мігнан, він описав місто і зібрав додаткові дані про його розміщення. Вільям Лофтус, відомий британський геолог, відвідав Вавилон у 1849 році, описав значення рік та зміну їх русел.

На початку XIX століття постав новий научний напрям вивчення Стародавнього Сходу - ассирологія. Незрозумілі знаки на глиняних табличках, які були привезені мандрівниками в минулому, почали детально вивчати. Під час аналізу виявилось, що це окремий вид письма, так званий клинопис. Ключ до дешифрування клинописного письма винайшов вчитель німецького ліцею Георг Гротефенд. Але остаточно клинопис дешифрували лише в середині XIX ст. Це зробили норвежець К. Лассен, француз Ежен Бюрнуф, та англієць Генрі Роулінсон. Ці науковці скористались сенсаційною знахідкою Генрі Роулінса - Бехістунським написом, якого було викарбувано на прямовисній Бехистунській скелі в іранській долині за наказом царя Дарія І. Відтепер в арсеналі дослідників з'явився цілий пласт літературних пам'яток, які залишили жителі давньої Месопотамії. Розкопки давніх міст тільки примножували кількість писемних пам'яток у розпорядженні науковців, зокрема і про Вавилон.

У 1850 році до Вавилона приїхали Поль-Еміль Ботта і Остін Генрі Лаярд, відомі своїми розкопками месопотамських міст, насамперед розкопками Ніневії та відкриттям більшої частини бібліотеки Ашшурбаніпала. Ботта і Лаярд провели розкопки на телях Бабіль, Каср та Амрані-ібн-Алі, однак їм не вдалося скласти більш-менш цільну картину розташування будівель. У першу чергу цьому завадили як значна площа пам'ятки, так і пошкодження культурного шару, які виникли через місцевих жителів, які розкрадали цеглу з руїн міста. На вершині теля Бабіль були знайдені численні поховання, проте їх не вдалося віднести до якої-небудь епохи, ймовірно що вони відносилися до ранньої історії міста. Через брак знахідок розкопки припинилися.

Французька експедиція на чолі із Фульгенсом Френелєм провела перші найбільші розкопки Вавилона з 1852 по 1854 рік. Разом зі своїми асистентами Юліусом Опертом та Феліксом Томасом вони знайшли і розкопали велику кількість артефактів із різних частин міста. На жаль, більша частина предметів була втрачена в травні 1855 року, коли вони намагалися переправити через Тигр 200 ящиків із артефактами. Під час "Інциденту в Аль-Курна" на плот напали пірати і він затонув разом з усім вантажем. У травні 1856 року під час рятувальної місії були підняті 80 ящиків і відправлені до Гавру. Інші спроби знайти втрачені артефакти із місії Френеля, включаючи японську експедицію 1971-1972 рр., були марними.

Генрі Роулінсон, відомий як дешифрувальник перського клинопису, відвідав Вавилон у 1854 році, але не затримався там надовго. У 1962 році французький дипломат Пацифік-Генрі Делапорт знайшов парфійську могилу. Всі знайдені в ній артефакти він відправив до Лувру.

Наступні значні розкопки у Вавилоні проводив Ормуз Рассам, якого у Вавилон направив Британський музей. Роботи почалися у 1876 року і тривали аж до 1882. Місцеві жителі, які до цього збирали цеглу з місця розкопок, почали розкрадати й перепродавати то, що вони знаходили. Не зважаючи на велике розкрадання і значні пошкодження через дикунські методи проведення археологічного дослідження, Рассам все таки зміг розкопати і перевезти велику кількість визначних знахідок, наприклад Маніфест Кира.

Для того, щоб зупинити розкрадання на розкопках, Британський музей направив Е. А. Уоліса Баджа, який зміг домовитися із місцевими перекупниками, що всі глиняні таблички, печатки і особливо цінні артефакти вони продаватимуть музею. Через сварки із місцевими робітниками, розкопки періодично закінчувалися і розпочиналися знову, аж доки у 1897 році Вавилоном не зацікавилися німці.

Порівняння лапи драконоподібної істоти мушхушшу, зображеної на Брамі Іштар, із хижим птахом. "Розкопки у Вавилоні", Роберт Кольдевей, 1914 рік.

Справжнє відкриття Вавилона для науки пов'язують з діяльністю Роберта Кольдевея. У 1897 році, вражений знахідками Ост-Індійської компанії, він відвідав руїни. Наступного року (1898) було створено Німецьке східне товариство, щоб поширити зацікавлення сходом і назбирати необхідні кошти для майбутніх експедицій. У той же час створили Східний департамент музеїв Прусії, який мав займатися отриманням майбутніх знахідок. Із 1901 року Вільгельм II взяв товариство під свою опіку і почав його фінансувати.

Саме Кольдевей очолив перші повномасштабні розкопки міста, які проходили з 1899 по 1917 роки. Окрім нього в експедиції були задіяні й інші дослідники, зокрема: Вальтер Андре, Фрідрих Ветцель, Оскар Ройтер та Георг Буддензіг. Розкопки проходили на високому професійному рівні, для допомоги археологам залучалися й місцеві жителі. Розкопки Кольдевея допомогли відкрити матеріал нововавилонського, ахеменідського, селевкідського та парфянського періодів, а також давніших епох, хоча й в меншому об'ємі (розкопати нижні археологічні шари заважають ґрунтові води). Найбільш документованим виявиться нововавилонський період, коли місто досягло свого розквіту як столиця великої імперії (під час правління халдейської династії). Саме цей період найбільше згадується в Старому Завіті, почасти бо на царювання Навуходоносора II припав початок " Вавилонського полону". Могутність та багатство міста, яких воно досягло в той час, лягли в основу апокаліптичного образу Вавилона. Тому результати розкопок німецьких археологів зацікавили європейську спільноту.

Експедиції Кольдевея вдалося встановити, що в період розквіту Вавилон був великим, добре впорядкованим містом із міцною фортифікацією, розвиненою архітектурою і високим рівнем культури. Місто оточувало потрійне кільце стін та оборонний рів, а також додаткова зовнішня стіна для розмежування передмістя. Місто було сплановано як майже ідеальний прямокутник із периметром 8150 м і площею близько 4 км ², а якщо враховувати територію, яку охоплювала зовнішня стіна, то площа досягала 10 км². Вавилон був спланований дуже старанно: стіни були закладені відповідно до сторін світу (за місцевими уявленнями), вулиці перетиналися під прямим кутом і оточували центральний храмовий комплекс, який уявляв собою єдиний ансамбль. Річка Євфрат розділяла столицю навпіл на Західне та Східне місто; із Євфратом також з'єднувалася й система каналів міста, яка поставляла воду в усі квартали. Деякі вулиці були прикрашені мозаїкою із кольорової цегли. Більшість знайдених будинків боли одноповерхові, із зовнішнім світом місто сполучали вісім воріт.

У Вавилоні розміщувалося багато храмів, присвячених різним богам - Іштар, Нанні, Ададу, Нінурті, але найбільше всього поважали покровителя міста і главу пантеону богів - Мардука. На його честь, в самому центрі столиці був зведений масштабний комплекс Есагіла із 7-поверховим зикуратом Етеменанкі - Вавилонською баштою висотою в 91 м. Проте Кольдевею вдалося розкопати лише частину Есагіли. Північніше, на місці теля Каср, розташовувалися фортифікації, які межували з Південним палацем Навуходоносора II; там же були знайдені склепінчасті конструкції, як тоді гадали - залишки Садів Семіраміди. Вхід у Вавилон перекривали масивні укріплення, шлях до якого проходив повз Північний палац (тель Бабіль) і аж до Брами Іштар. Цей шлях ще відомий як Процесійна дорога.

Одночасно проводилися розкопки декількох місць (від 3 до 5), кількість робітників, які розкопували телі, варіювалася від 150 до 250. Окрім Вавилона, одночасно велися розкопки у містах Борсіппа, Шуруппак та Ашшур, які з 1903 по 1913 рр. очолював Волтер Андре, один із колег Кольдевея.

Розкопки у Вавилоні допомогли визначитися із розташуванням важливих монументів, археологи створили мапи і зібрали дані в такій кількості, як ще ніколи не вдавалося зібрати в історії археології Месопотамії. На користь експедиції зіграло й те, що її очільник був архітектором за освітою, тому він був зацікавлений не тільки у знахідках, а й у збереженні пам'яток і старих будівель.

У 1913 році Кольдевей опублікував свої дослідження у книзі "Відновлення Вавилона" (нім. Das wiedererstehende Babylon), яку перевидавали аж до його смерті й яка досі залишається основним джерелом знань про археологію Месопотамії.

Усі артефакти, сотні клинописних табличок та частини Брами Іштар були відправлені до Німеччини, де друг і колега Кольдевея, Волтер Андре зібрав їх у композицію і реставрував браму у повну висоту. Композицію помістили до Музею Передньої Азії ( Пергамський музей), де вона знаходиться й зараз. У 1917 році німецькі археологи покинули Вавилон через війська Антанти, які окупували прилеглі території. Усі знайдені у Вавилоні артефакти вони були змушені покласти у сховище, яке пізніше британські офіцери використовували як дім відпочинку, через що була втрачена значна частина знайдених предметів. Іракський музей, який створили у 1923 році, провів ревізію того що залишилося і в 1926 році знахідки було поділено між музеями Багдаду та Берліну.

Після того як Кольдевей покинув Вавилон, розкопки довгий час не відбувалися. Лише у 1956 розкопки були відновлено Німецьким археологічним інститутом під керівництвом німецького археолога Генріха Лензена. Лензен займався дослідженням і розкопками елліністичного театру. У 1962 році до нього приєднався Ганс-Йорг Шмід, який зосередився на розкопках зикурату Етеменанкі.

Починаючи з 1974 року Центр археологічних досліджень в Турині та Іраксько-італійський інститут археології розпочали нові розкопки, їх основною метою було підтвердження (чи коригування) даних німецької експедиції Кольдевея, особливо що стосувалося водоносної системи міста. Італійські археологи, яких очолив Джакомо Бергаміні, зібрали важливі дані, а у 1979-1980 рр., разом із командою з Іраку розкопали храм Набу, де знайшли велику кількість клинописних табличок. Роботи були перервані 1990 роком через Війну в Перській затоці.

Наприкінці XX століття Вавилон став інструментом ідеологічної політики Садама Хусейна. Іракський президент вважав себе нащадком великих правителів давнини і тому наказав розпочати будівництво власної резиденції у Вавилоні. Крім того, він продовжував реконструкцію міста, проте виконувалося це варварським методом - без урахування стратиграфії, над старими руїнами зводилися нові споруди, добудовувалися старі тощо.

У 1960-70 роках іракські археологи розпочали процес відновлення старовинних пам'яток країни, зокрема храму Нінмах, а також проведення нових розкопок. Вавилон швидко став національним символом Іраку, а Лев Вавилона почав з'являтися на марках. Починаючи з 1978 року роботи з відновлення стали інтенсивнішими, це було пов'язано із бажанням Саддама Хусейна пов'язати свою генеалогію з національними героями, як от Хамураппі або Навуходоносор II. Відновлювалися стіни багатьох монументів, стіни фортифікацій і Брама Іштар, деякі споруди модифікувалися, як от Південний палац, чия тронна зала розширена для проведення там концертів, або античний театр, де встановлено 2500 сидячих місць для проведення тематичних вистав (наприклад, театральної адаптації Епоса про Гільгамеша). Садам Хусейн навіть залишив особистий підпис на деяких цеглинах, як це робили правителі Вавилона, і побудував свій палац на одному з пагорбів міста. У Вавилоні почали проводити фестивалі і свята, що непокоїло спільноту археологів, адже це заважало розкопкам і шкодило руїнам.

Найбільше руїни Вавилона постраждали під час вторгнення коаліційних сил до Іраку 2003 року. Під час конфлікту місце розкопок було обрано для зведення військового табору Camp Alpha на 2000 солдат. Дії американських та польських військових призвели до пошкодження багатьох будівель, особливо Брами Іштар; окрім цього розкрадалися й деякі частини споруд, частіше всього цегла. Військова база проіснувала із вересня 2003 року до грудня 2004 року, американські військові вибачилися за пошкодження й виділили кошти на реставраційні роботи.

5 липня 2019 року Вавилон визнано об'єктом світової спадщини ЮНЕСКО.

Вавилонська мапа світу, де Вавилон зображено в центрі. VI-V ст. до н. е.

Тривалі археологічні розкопки, вивчення клинописних джерел, а також предметна база допомогли створити цілісне уявлення про місто. Скоріше за все, форму прямокутника архітектура міста отримала під час правління каситів. У час свого розквіту, площа міста за приблизними підрахунками сягала 1000 гектарів. Підрахувати точну кількість населення неможливо; по перше - до нас не дійшло точних даних щодо жителів міста; а по друге - існувала значна міграція населення. Більшість істориків сходиться на тому, що в місті могло проживати в середньому 100 000 жителів (під час правління Навуходоносора II в місті могли проживати близько 200 000 жителів). У будь якому разі, це було місто з високою щільністю населення, особливо в період між Нововавилонським царством та Імперією Ахеменідів, яке можна вважати першим в світі "мегаполісом".

Громадська територія міста досить слабо досліджена; найбільше розкопок проводилося в центральній частині міста, особливо біля храмів. Завдяки клинописним табличкам були ідентифіковані (й почасти названі) важливі структурні частини міста: вали, канали й деякі жилі райони. Ці незначні джерела висвітлили для дослідників аспекти життя давніх вавилонян, які згодом були підкріплені археологічними знахідками.

Місто оточували потрійне кільце стін із периметром близько 8015 м, водний рів, а також зовнішня стіна, яка охоплювала значну частину передмість. Фортифікаційні споруди захищали головний, північний вхід до міста, із боку Брами Іштар; окрім того, в північній частині передмістя знаходився Літній палац Навуходоносора II, який було виконано у вигляді фортеці, а на річці Євфрат було побудовано особливе укріплення, яке захищало стіни міста від сили течії.

Вулиці перетиналися під прямим кутом, деякі з них були оздоблені кольоровою плиткою. У Вавилоні була облаштована брукована набережна; через місто проходило багато каналів, які постачали воду до житлових кварталів; також у місті було декілька мостів, палаци, велика кількість храмів, а також грандіозні споруди - зикурат Етеменанкі (можливо, біблійська Вавилонська вежа) і одне з чудес світу - сади Семіраміди. Більшість споруд були прикрашені глазурованою цеглою, барельєфами, фризами; поверхи зикурату були різного кольору. Геродот, який ймовірно відвідав Вавилон у V ст. до н. е. назвав його найкрасивішим містом з усіх, що він знав.

Вавилон можна умовно поділити на дві частини - Східне та Західне місто.

" Східне місто", або " Старе місто" розташовувалося на лівому березі Євфрату (на плані - праворуч); від річки до найсхіднішої точки міста - близько 450-500 гектарів; тут розташовані головні монументи міста, зона палаців (на телі Каср), а також храм Мардука, храмовий комплекс Есагіл із зикуратом Етеменанкі на півночі. Саме тут, на схід від культових споруд, розкинувся центр міста (тель Меркес), де знаходилися жилі райони. Згідно зі збіркою топографічних текстів Tintir, ця частина міста поділялася на шість районів:

Еріду (Eri-du₁₀ ki) - найстаріший район міста, чиї чотирнадцять храмів роблять його релігійним центром Вавилона. Саме тут розташовувався великий храмовий комплекс головного божества Мардука - Есагіл, а також зикурат Етеменанкі; останній був частково розкопаний експедицією Кольдевея і лежить біля телю Амрані-ібн-Алі; залишки східної основи зикурату можна досі побачити на північ від Амрані, в частині району, яку називають Сахн; на півночі район межував із районом Кадінгірра через Головну браму, на півдні - із районом Шуанна та Ринковою брамою. На заході район упирався у річку; біля річки, проте в межах комплексу Есагіл, розташовувався храм на честь бога Еа - Екарзагінна. Разом із храмом Екарзагінна в Есагілі знаходилося 14 храмів: головне святилище Есагіла, зикурат Етеменанкі, храм Екарзагінна (на честь Еа), храм Ерабрірі (на честь Мадану, місцевого божества-судді), Егальмах (на честь Гули), Енамтаггадуха (на честь аморейсього бога-громовержця Амурру), Еалтіла (на честь Адада), Етуркаламма (на честь Іштар), Енітенна/Енітенду (на честь Сіна), Есагдільаннагідрутуку (на честь великого візира богів Ніншубура), Езідагішнугаль (на честь Думузі), Егішлаанкі (на честь Набу), Егузаламах (на честь Нінгішзіда) та Есаггашарра (на честь богині Ануніт, спочатку епітету Іштар, а потім - окремого божества війни).

Шуанна (Šu-an-naki) - район на півдні від Еріду, займає більшу частину пагорбу Ішан-ель-Асвад. Межею на півночі є Ринкова брама, на півдні - міські стіни та Брама Ураша, на заході - річка Євфрат, на сході - район . В районі знаходилися два храми: Ехурсагтілла (на честь Нінурта) та Ешасурра (на честь богіні Ішхари, можливо покровительки родючості), останній зустрічається лише в одному топографічному тексті, тому його місцезнаходження викликає багато питань; імовірним відповідником може бути "Храм Z", руїни якого розкопав Роберт Кольдевей біля міської стіни. Через квартал також проходила Процесійна дорога Набу (Nabû-dayyān-nišīšu), яка вела від храмового комплексу Есагіл і аж до Брами Ураша.

Кадінгірра (KÁ.DIG̃IR.RAKI) - район на півночі від Еріду, займав частину телів Каср та Меркес. Межею на півночі є міські стіни та Брама Іштар, на півдні - район Еріду та Головна брама, на заході - берег річки, на сході район Нове місто. В топографічних текстах згадується чотири основні храми, що відповідає кількості розкопаних споруд: Емах (на честь Нінмах), Емашдарі (на честь Іштар), Еніггідаркаламмашумма (на честь бога Набу) та Ехілікаламма (на честь Ашратум). У Кадінгіррі також розташовувалися адміністративний та фортифікаційний центри міста; тут був збудований палацовий ансамбль халдейських правителів. Кадінгірра - найбільш досліджений і розкопаний район Вавилона.

Нове місто (ālu GIBILki, ālu eššuki) - район на північному сході від району Куллаб, почасти співпадає із телєм Хомера. На півдні межує з районом Куллаб (біля храму Екітушгірзаль); на заході - з районом Кадінгірра; на сході й заході обмежувався міськими стінами. Район Нове місто напрочуд детально описано в багатьох джерелах; в архівних комерційних документах старовавилонського періоду, які були розкопані Робертом Кольдевеєм, можна часто зустріти район під назвою "Нове місто на сході"; саме в цей час могло відбуватися значне розширення міста, одночасно на сході і на заході, тому не дивно, що такий район з'явився й у Вавилоні. Схоже, що це народна назва району, яка пізніше закріпилася у державних документах. Район міг бути комерційним центром Вавилона; в текстах згадується про три храми, проте жоден з них не було розкопано: Еурунанам (на честь Набу), Екітушгірзаль (на честь Іштар) та Еандасаа (теж на честь Іштар). Більша частина кварталу була зруйнована, коли річка змінила своє русло. В елліністични період в районі побудували велику кількість споруд; були збудовані наприклад, театр і палестра.

Куллаб (Kul-aba₄ ki) - район на заході від Еріду. На півночі межував із Новим містом (до храму Екітушгірзаль), на півдні - із районом , на сході обмежувався міськими стінами та Брамою Мардука. Згідно із джерелами тут знаходилося чотири храми, жоден не було розкопано: Егішнугаль (на честь Сіна), Емекілібурур (на честь Шаррат-Ларса, можливо мається на увазі богиня світла Айа), Еургубба (на честь Пісангунука, бога покровителя району) та Есаг (на честь Лугальбанди). Також в Куллабі знаходилася споруда Біт-реш-Акіту, або "Храм початку фестиваля Акіту", яка могла бути пов'язана із святкуванням Нового року.

- район, що знаходився в південно-східній частині міста; точне прочитання невідоме, можливо Касірі чи Те; на півночі межував із Новим містом, на заході - із Шуанною, на півдні закінчувався міською стіною, яка окреслювала район і на сході, де також була Брама Забаби. У районі розташовувалися три незначні святилища: Екагула (на честь богів, що відносилися до групи аннунакі), Едуркуга (на честь богів, що відносилися до групи ігігі) та храм Емеуру (на честь Нанайя, богині краси).

У західній частині Вавилона (" Західне місто", або " Нове місто") не проводилися розкопки, тому єдиним джерелом інформації залишаються топографічні тексти. Відомо, що " Нове місто " розділялося на чотири райони:

Кумар (Kumar) - найстаріший район "Західного міста" і його релігійний центр. Тут знаходилися сім храмів: Енамтіла (на честь Енліля), Еешмах (на честь Еа), Екадімма (на честь Белілі), Емескілла (на честь Амурру), Едікукаламма (на честь Шамаша), Еесіркаламма (на честь Пісангунука) та Енамхе (на честь Адада).

Туга (Tu-ga) - район у південній частині "Західного міста". Із топографічних текстів відомо про три святилища: Екітушгарза (на честь Іштар), Есабад (на честь Гули) та Ешіддукішарра (на честь Набу).

Район, назва якого не дійшла до нас через пошкодження джерел. Знаходився в західній частині "Західного міста", простягаючись від міських стін та Брами Адада до району Кумар. Розкопки не проводилися; в джерелах відсутня яка-небудь інформація про район чи про якісь важливі будівлі.

Баб-Лугал'їрра (Bāb-dLugal-ir₉-ra) - район на півночі "Західного міста". На півночі межею були міські стіни та Брама Енліля, на заході - річка Євфрат, східна - храм Егішхуранкіа. Тут були три храми: Енінмах (на честь Нуску), Егішхуранкіа (на честь Белет-Нінуа) та Ебурсаса (на честь Шари).

На відміну від самого міста, передмістя досліджувалося мало. Там знаходилися фортифікаційні споруди, храми, палаци, будинки багачів та простого населення, посівні поля тощо. За Навуходоносора II значна частина передмістя " Східного міста" була оточена Зовнішньою стіною; в той же час там побудували Літній чи Північний палац. Через передмістя проходила знаменита Процесійна дорога; там же знаходилися дві великі фортеці, що охороняли вхід у місто біля Брами Іштар. Із клинописних джерел відомо про деякі частини передмістя: Лаббаната, Біт-шар-Бабілі (елітний район біля Літнього палацу Навуходоносора II) тощо. Археологи також знайшли тут Біт-Акіту (Храм Акіту, або Храм Нового року), який знаходився біля одної з фортець.

Фортифікаційна система Вавилона складалася з декількох шарів. Перший шар фортифікацій оперезував внутрішню частину міста з обох боків Євфрату. Далі місто захищали фортифікації, розташовані у вигляді трикутника, вони окреслювали зовнішню частину міста. Тексти часів Навуходоносора II також описують деякі фортифікаційні споруди знаходилися недалеко від міста для сповільнення ймовірних ворогів: на півночі, в напрямку міста Кіш та в напрямку міста Сіппар.

Зовнішня стіна захищала місто зі східного берегу річки Євфрат, а також включала західну частину внутрішнього міста, тому її можна вважати першим оборонним рубіжем. За контуром стіна нагадувала трикутник (чи радше трапезоїд) і простягалася на 12-15 км. На даний час було розкопано близько 800 метрів стіни. Перед стіною був рів, наповнений водою. Через кожні 30-50 метрів на стіні стояли захисні споруди (башти). У деяких топографічних текстах йдеться про 120 башт та 5 входів (брам). Археологічні розкопки не знайшли частини стіни, яка б закривала західну частину біля річки Євфрат; досі невідомо чи це була помилка архітекторів, чи стіна була знищена (і повністю зникла) в пізніший період.

Внутрішні укріплення складалися з двох стін протяжністю близько 8 кілометрів, між стінами був простір 2-3 км. Внутрішня стіна називалася Імгур-Енліль (" Енліль забажав"), а зовнішня - Німіт-Енліль (" Пристанище Енліля"). Після їх знищення Сін-аххе-ерібою, вони були відбудовані Набопаласаром та Навуходоносором II. Внутрішня частина стіни була завтовшки в 6,5 метрів, між стінами була порожнина в 7,2 метри, а далі - зовнішня частина завтовшки 3,72 м. У 20 метрах від стіни був рів, який сполучався із Євфратом й був 50 метрів завтовшки. Загалом зовнішні укріплення простягалися на 100 метрів вшир і складали основний захист міста. Дві великі фортеці захищали найвразливіші точки міста: сектор палаців (а саме Північний палац) та з боку ріки Євфрат.

У збірці топографічних текстів Tintir згадується про вісім брам внутрішньої стіни, які були названі на честь важливих богів; до них вели однойменні дороги.

Брама Ураша (аккад. abul dUraš) - південний портал "Східного міста"; найперше згадуються в текстах часу Набопаласара та Навуходоносора II. Від воріт йшла дорога в бік міста Дільбат, де знаходився центр поклоніння Урашу.

Брама Забаби (аккад. abul dZa-ba₄-ba₄) - найпівденніша східна брама "Східного міста"; Вперше згадуються в документах часів Сін-аххе-еріба та комерційних документах Нововавилонського царства. Від брами вела дорога до міста Кіш.

Брама Мардука (аккад. abul dMarduk) - друга східна брама "Східного міста"; Не зважаючи на те, що браму названо на честь головного божества міста, вона була менш оздоблена ніж Брама Іштар. Її розкопали у 1914 році і відбудували у 1978 році. Сучасна висота споруди - 13 метрів.

Брама Іштар (аккад. abul dIštar) - найбільша за розмірами та за кількістю оздоблення брама, що знаходилася у північній частині міста, на Процесійній дорозі. Брама з'єднувала Північний палац, святилище Мардука (храмовий комплекс Есагіла) та зикурат Етеменанкі]. Брама приблизно 50 метрів завдовжки, оздоблена зображеннями драконоподібної істоти мушхушшу та бика. Ці тварини, разом із левами на Процесійній дорозі, мали оберігати місто від зовнішніх загроз. Кожен з боків воріт (башти) - 12 метрів заввишки. На цеглі зустрічаються написи, де згадується і прославляється Навуходоносор II. Під час святкування Нового року, через браму проходила процесія на честь богів. Зруйновану браму реконструйовано в 1930-х роках у Пергамському музеї в Берліні з матеріалу, знайденого Робертом Кольдевеєм.

Брама Енліля (аккад. abul dEN.LÍL) - портал "Західного міста"; найімовірніше - на північній частині стіни.

Царська брама (аккад. abul šarri) - портал "Західного міста"; найімовірніше - на західній частині стіни.

Брама Адада (аккад. abul dAdad) - портал "Західного міста"; найімовірніше - на західній частині стіни, але південніше Царської брами.

Брама Шамаша (аккад. abul dŠamaš) - портал "Західного міста"; найімовірніше - на південній частині стіни.

Річка Євфрат, на південь від Вавилона, 1915 рік.

Транспортування товарів на саморобному човні "келек", чия плавучість покращувалася завдяки козячим шкурам, які наповнювали повітрям.

Найголовнішою "артерією" міста безумовна була річка Євфрат, що й не дивно, адже саме вона спонукала людей заселити цю місцевість, що згодом призвело й до утворення міста. Річка була головним джерелом питної води та риби, її води використовували для наповнення іригаційних каналів та захисних ровів. Окрім того, річка сполучала Вавилон із іншими містами й торговими партнерами; її використовували для транспорту будматеріалів та товарів на продаж. Саме портова набережна стала комерційним центром міста, недалеко від місця розвантаження товарів був облаштований торговий майданчик ( kāru), де торгували як товарами місцевого виробництва, так і товарами з далеких земель.

Для пожвавлення й спрощення торгівлі, доки в східній частині міста були реконструйовані за часів Навуходоносора II. Територія доків була рівна (нагадувала площу), укривалася стінами і в деяких місцях були створені штучні канали для легшого переміщення товарів й кораблів. Із комерційних текстів часів Дарія I відомо, що існував податок на усі товари які розвантажувалися в доці; податок вираховували в залежності від ціни вантажу.

Найголовнішою спорудою, пов'язаною із річкою, безумовно був міст. Він був 120 метрів завдовжки й сполучав " Західне місто" та " Східне місто". Про міст писали ще Геродот та Діодор Сицилійський; розкопки ж мосту стали можливими завдяки зміні русла річки. Міст стояв на семи опорах із каменю й цегли, три з яких були модифіковані для проходження кораблів між ними. Основна (прохідна) частина була виконана із деревини. Якщо вірити Геродоту, дерев'яні балки мосту знімали вночі, щоби завадити вільному проходу до міста та крадіжкам, а вдень знову стелили й міст продовжував виконувати своє призначення. Із текстів також відомо, що міст охороняли три вартові, які відповідали за податок на товари.

Русло річки було змінено, щоб вона могла постачати воду в численні канали, які далі направляли воду в розлогу систему іригацій. У топографічних текстах згадується близько 20 каналів у міста; одним із найбільших був канал Лібіл-хенгала (" Нехай дарує достаток "), який вів від річки, минав палаци і культові будівлі в центрі міста, аж до передмістя й полів. Обслуговуванням займалася місцева влада, особливо через той факт, що вони мали й захисну функцію і були інтегровані в фортифікаційну систему міста.

Проте у водах річки чаїлася і небезпека з якою доводилося боротися місцевим жителям. У нововавилонський період води річки значно піднялися, тому очільникам довелося піднімати й підпирати усі основні споруди, які знаходилися коло річки. Окрім того, до річки йшли дренажні канали, через які до неї потрапляли відходи і дощова вода. Це ще більше погіршувало ситуацію й почасти річка виходила з берегів чим несла загрозу як будівлям, так і місцевим жителям. У часи Навуходоносора II були зведені додаткові укріплення, які захищали палаци від дії води.

За весь час річка часто змінювала свій напрямок чим створювала додаткові проблеми для міста, а іноді навіть затоплювала цілі райони.

Оздоблення Процесійної дороги, виконане під час правління Навуходоносора II. Реконструкція, Пергамський музей.

Дороги також відігравали важливу роль в розбудові міста. Відомо, що від кожної брами йшов розлогий шлях крізь все місто, але найбільш описаною є Процесійна дорога (Ай-ібур-шабу, "Нехай зарозумілий ворог не пройде"). Вона починалася коло Брами Іштар, йшла крізь Кадінгірру, минала храми на честь Нінмах та Набу, і йшла аж до району Еріду. Там всі процесії на честь Мардука повертали в головні ворота Есагіли, де скоріше за все й закінчувалася Процесійна дорога. Через її важливе релігійне значення, це була розлога (завширшки в 20 метрів) вулиця, оздоблена глазурованою цеглою й зображеннями левів обабіч. В деяких текстах її ще називали дорога Процесій Мардука.

Через те що міста в Месопотамії існували як окремі держави, вони не потребували значних дорожніх сполучень між собою. В містах теж майже не прокладали дороги, окрім важливих процесійних доріг. Між будинками проводили ґрунтові дороги, які під час паводків або сильних дощів перетворювалися на грязюку, тому частіше всього торгові каравани і армії послуговувалися водними шляхами, як безпечнішим і швидшим способом пересування.

Єдиний житловий район, який вдалося розкопати дослідникам, знаходився на телі Меркес, на схід від Процесійної дороги і Есагіли, між старими кварталами Кадінгірри, Еріду та Шуанни. Дороги в кварталі були вузькі, майже прямі й перетиналися під прямими кутами. Раніше дороги могли бути ідеально прямими, але з часом їх необхідно було відновлювати через нетривкість матеріалу, що й викликало розбіжності зі старішою забудовою.

У джерелах навпрочуд мало інформації про житлові райони міста, особливо якщо зважити на їх можливу кількість. Розкопаний район у телі Меркес є одним із найстаріших; будинки стояли обабіч дороги, кожен 40-80 метрів завдовжки. Будинки робили з цегли, в них було мінімум 8 кімнат і максимум - 20. Всі кімнати розташовувалися навколо головної зали, яка зазвичай могла бути без даху, її призначення невідоме. Будинки скоріше за все були одноповерхові (проте Геродот писав про 3 або 4 поверхи). Знайдені меблі були простими: частіше за все глиняні підставки для готування їжі, гончарні вироби, подекуди знаходили статуетки різних демонів, які несли охоронну функцію.

Клинописні таблички, знайдені в житлових районах Вавилону, проливають світло на тогочасне населення міста, частіше - на економічну діяльність найбагатших із них. Про життя звичайних людей відомо мало. Більшу частину часу Вавилон мав доволі космополітне населення, окрім корінних жителів в місті перебували вигнанці з інших міст, купці, солдати і робітники із Сирії, Леванту, і пізніше з Персії та Греції.

Відповідно до джерел, знайдених в районі теля Меркес, ми знаємо про те, що там жили заможні сім'ї, які наповнювали бюджет міста через податки зі свого бізнесу, частіше всього пов'язаного із орендою та перепродажем житла. Цікаву історію про одну таку сім'ю ми знаходимо в архівах, знайдених у районі Шуанни. Вони були нащадками відомого Дому Егіби. Перше покоління, на чолі якого стояв чоловік на ім'я Шулая, розбагатіло на місцевій торгівлі їжею. Друге покоління очолював його син, чоловік на ім'я Набу-ахне-іддін, який отримав добру освіту й зміг стати суддею. З цього моменту сім'я добре інтегрувалася в економіку міста і стала "вавилонськими Медічі ". З архіву сім'ї (близько 1700 глиняних табличок) можна зрозуміти як функціювала місцева економіка.

Проте Дім Егіби не були елітою міста до якої відносилися родичі королів. Єдиним персонажем у цій категорії, який ілюструється низкою архівів, є Бельшуну, намісник Вавилону для царів Ахеменідів у другій половині V століття до н. е, який був власником сільськогосподарських маєтків, розподілених по всій провінції. Нижчі верстви вавилонського суспільства задокументувані ще гірше. Скоріше за все існували постійні утриманці (наприклад, раби) установ (палаців і храмів), які домінували в економічному житті, а також вільні працівники, що складали доступну робочу силу (своєрідний пролетаріат) для пропонованої тимчасової роботи установ чи заможних сімей, особливо у будівництві, проте можна з упевненістю заявити, що частина жителів міста могла бути зайнята у сільськогосподарській діяльності.

Тисячі людей проживають у Вавилоні, а громади в ньому та навколо нього швидко розвиваються від компактних, густих поселень до розлогих передмість.

1. Аккадська мова запозичила з шумерської не тільки техніку письма, а й графіку. Проте графіка була запозичена без уваги до фонетики, тому одні й ті самі знаки читаються по-різному. Отже кожен знак (а іноді й фраза, яку називають шумерограмою) могла мати декілька прочитань, як шумерською, так і аккадською.

2. Одні й ті самі знаки могли позначати різні фонеми, склади, слова або мати будь-яке інше значення. Все це ускладнювало прочитання текстів, тому в мові з'явилися детермінати. Це були особливі знаки (частіше всього їх ставили у кінці слів), які вказували на значення слова. В більшості випадків ці знаки не читалися.

1. Церкевич, К. (Кость) (1982-). Довідник з української мови. Naukovo-doslidne t-vo ukraïnsʹkoï terminolohiï. OCLC 10045834.

2. Information TheoryReprinted with permission from Encyclopaedia Brittanica, 14th edition, 1968 by Encyclopaedia Britannica, Inc. Claude E. Shannon. IEEE. 2009. с. 178. ISBN 978-0-470-54424-2.

3. Hess, Richard S.; Tsumura, David Toshio (1994). I Studied Inscriptions from Before the Flood: Ancient Near Eastern, Literary, and Linguistic Approaches to Genesis 1-11 (англ.). Eisenbrauns. с. 266. ISBN 978-0-931464-88-1. Архів оригіналу за 14 лютого 2021.

4. Beaulieu, Paul-Alain,. A history of Babylon, 2200 BC-AD 75. Chichester, West Sussex. ISBN 978-1-119-45907-1. OCLC 1010542283. Архів оригіналу за 14 серпня 2020.

5. Landsberger, B. (1961-07). The Fifth Tablet of Enuma Eliš. Journal of Near Eastern Studies. Т. 20, № 3. с. 154-179. doi:10.1086/371634. ISSN 0022-2968.

6. Muntingh, L. M.; Magnusson, Magnus (1978-12). Archaeology of the Bible Lands. The South African Archaeological Bulletin. Т. 33, № 128. с. 173. doi:10.2307/3888156. ISSN 0038-1969.

7. = image & menu = maximize & top = & left = | Budge, EA Wallis. By Nile and Tigris (v. 1). P. 299. Архів оригіналу за 29 березня 2017.

8. Lambert WG Babylon: origins.

9. Reallexikon der Assyriologie und vorderasiatischen Archaologie (Berlin 1 928 ff.) / Енциклопедія ассиріології та близькосхідної археології (Берлін 1928 і далі)

10. Дандамаев М. А. Политическая история нововавилонского периода // История Древнего мира. - М.: Наука, 1989. - Кн. 2. - стор. 115-117 (рос.)

11. Авдиев В. И. История Древнего Востока. - М.: Высшая школа, 1970. - стор. 428-430

12. Авдиев В. И. История Древнего Востока. - М.: Высшая школа, 1970. - стор. 432-433

13. W, D. J. (1981/02). S. M. Burstein: The Babyloniaca of Berossus. (Sources for the Ancient Near East, Vol. I, Fasc. 5.) 44 pp. Malibu, California: Undena Publications, 1978. $3.30. Bulletin of the School of Oriental and African Studies (англ.). Т. 44, № 1. с. 218-219. doi:10.1017/S0041977X00105129. ISSN 1474-0699. Архів оригіналу за 25 квітня 2021.

14. J., Rich, Claudius (1818). Memoir on the ruins of Babylon. Longman, Hurst, Rees, Orme, and Brown. OCLC 831263489.

15. The Conquest of Assyria : Excavations in an Antique Land (англ.). Routledge. 3 червня 2014. doi:10.4324/9781315862859. ISBN 978-1-315-86285-9. Архів оригіналу за 14 травня 2021.

16. EGAMI, NAMIO (1972). THE REPORT OF THE JAPAN MISSION FOR THE SURVEY OF THE UNDER-WATER ANTIQUITIES AT QURNAH THE FIRST SEASON (1971-1972). Orient. Т. 8. с. 1-36, 1. doi:10.5356/orient1960.8.1. ISSN 1884-1392.

17. Pinches, T. G. (1898/01). Asshur and the Land of Nimrod; being an Account of Discoveries made in the Ancient Ruins of Nineveh, Asshur, Sepharvaim, Calah, Babylon, Borsippa, Cuthah, and Van, etc. By Hormuzd Rassam, with an Introduction by Robert W. Rogers, Ph.D., D.D. (Cincinnati: Curts & Jennings, 1897.) - Nippur, or Explorations and Adventures on the Euphrates. By John Punnett Peters, Ph.D., Sc.D., D.D. Two Vols. (G. P. Putnam's Sons, 1897.). Journal of the Royal Asiatic Society (англ.). Т. 30, № 1. с. 183-188. doi:10.1017/S0035869X00146362. ISSN 2051-2066. Архів оригіналу за 28 квітня 2021.

18. Pedersén, Olof (27 липня 2011). Excavated and Unexcavated Libraries in Babylon (нім.). De Gruyter. doi:10.1515/9783110222128.47/html. ISBN 978-3-11-022212-8. Архів оригіналу за 28 квітня 2021.

19. Pedersen, Olof. Work on a Digital Model of Babylon using Archaeological and Textual Evidence (англ.). Архів оригіналу за 27 квітня 2021.

20. Zeitschrift für Assyriologie und vorderasiatische Archäologie. Т. 98, № 1. 2008-06. doi:10.1515/za.2008.98.issue-1. ISSN 0084-5299 http://dx.doi.org/10.1515/za.2008.98.issue-1.

21. Giovanni., Bergamini,. Levels of Babylon reconsidered : a re-examination of the stratigraphical outlines of the town with special emphasis on the problem of the ancient water levels. OCLC 610712090.

22. Truschnegg, Brigitte (29 вересня 2016). Bischof, Günter; Exenberger, Andreas; Mokhiber, James; Strobl, Philipp (ред.). The Phenomenon of Global Cities in the Ancient World. Interdisziplinäre Forschung. Innsbruck: innsbruck university press. с. 75-102. ISBN 978-3-903122-23-9. Архів оригіналу за 3 травня 2021.

23. Bordreuil, Jean Samuel (15 липня 2000). Nicolet Cl., Ilbert R., Depaule J.-Ch. (éds), Mégapoles méditerranéennes. Géographie urbaine rétrospective, Ecole française de Rome-MMSH-Maisonneuve, Rome-Aix-en-Provence-Paris, 2000. Revue des mondes musulmans et de la Méditerranée (фр.). № 91-94. с. 361-385. ISSN 0997-1327. Архів оригіналу за 1 травня 2021.

24. Veldhuis, Niek (1998). TIN.TIR = Babylon, the Question of Canonization and the Production of Meaning. Journal of Cuneiform Studies. Т. 50. с. 77-85. doi:10.2307/1360035. ISSN 0022-0256. Архів оригіналу за 1 травня 2021.

25. Помилка цитування: Неправильний виклик тегу <ref>: для виносок під назвою :12 не вказано текст

# data[].attributes.attachment_link.title
Вавилон - Вікіпедія

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мохе́нджо-Да́ро ( урду موئن جودڑو‎, синдхі موئن جو دڙو‎; буквально "пагорб мерців") - місто цивілізації долини Інду, яке виникло близько 2600 року до н. е. Розташоване в Пакистані, у провінції Сінд. Є найдавнішим містом долини Інду і одним з перших міст в історії Південної Азії, сучасником цивілізації Стародавнього Єгипту і Межиріччя.

Місто Мохенджо-Даро виникло близько 2600 року до н. е. і було покинуте десь за дев'ятсот років по тому. Вважається, що за часів розквіту місто було адміністративним центром цивілізації долини Інду і одним з найрозвиненіших міст Південної Азії. Імовірно, його мешканці зазнали винищення під час навали арійців.

"Пагорб мерців" був уперше серйозно досліджений в 1920-х роках експедицією британського археолога Джона Маршалла, який назвав знахідки Мохенджо-Даро "ідентичними" артефактам, виявленим у Хараппі, на 400 км вище за течією Інду (див. "Індська цивілізація").

У попередніх дослідженнях "пагорб мерців" описувався як прикордонна фортеця месопотамської цивілізації, однак спроби ідентифікувати Мохенджо-Даро й інші центри Індської цивілізації зі східними містами-державами, згаданими в шумерських текстах, поки що безуспішні.

Історія вивчення Мохенджо-Даро почалася в польовий сезон 1911-1912 років, коли територію комплексу відвідав індійський громадський діяч і сходознавець Рамакрішна Гопал Бхандаркар. Однак, вважаючи руїни недостатньо давніми, він не виявив до них великого інтересу. Через кілька років до Мохенджо-Даро приїхав співвітчизник Бхандаркара - археолог Рахалдас Банерджі. Досліджуючи в 1919-1920-х роках руїни буддистської ступи, він з подивом виявив сліди куди більш давніх культурних верств.

Мохенджо-Даро виділяється серед інших центрів Індської цивілізації майже ідеальним плануванням, використанням як основного будівельного матеріалу обпаленої цегли, а також наявністю складних іригаційних і культових споруд. Серед інших будівель, звертають на себе увагу зерносховище, "великий басейн" для ритуальних обмивань площею 83 м² і "піднесена" цитадель (можливо, призначалася для захисту від повеней). У Мохенджо-Даро були виявлені чи не перші відомі археологам громадські туалети, а також система міської каналізації. Частина території нижнього міста, де селився простолюд, була згодом затоплена Індом і тому лишається недослідженою.

На відміну від цивілізацій Єгипту та Межиріччя, де залишилися переважно культові споруди та гробниці, у Мохенджо-Даро приділяли багато уваги міській інфраструктурі, яка використовувалася усіма жителями. Також тут використовували бавовну.

До сьогодні збереглися артефакти, що підтверджують використання нафти у Стародавній Індії. На руїнах давньоіндійського міста Мохенджо-Даро був виявлений величезний басейн, побудований у III тис. до н.д., дно і стіни якого були вкриті шаром асфальту.

1979 року світ побачила книга Девіда Девенпорта та Етторе Вінченті "Атомний вибух у 2000 році до нашої ери" ("Atomic Destructionin 2000 BC"). На сторінках книги автори робили твердження про сліди вибуху, схожого на атомний, на руїнах комплексу Мохенджо-Даро. Наводяться спостереження та розрахунки, згідно з якими епіцентр вибуху становив близько 50 метрів. По центру вибуху всі будівлі виявилися зруйнованими, а цегла та каміння оплавленими. Тут же стверджувалося, що головна причина, через яку на території Мохенджо-Даро було знайдено малу кількість людських останків, - той вибух, який миттєво випарував усіх, хто був близьким до епіцентру. Дослідники навіть зібрали якісь "чорні камені" - артефакти, знайдені ними на території стародавнього міста, - і віддали їх до Інституту Мінералогії Римського Університету та до лабораторії Національної ради досліджень в Італії на обстеження. За результатами виявилось, що тектити є розплавленою керамікою. Проводячи паралелі з певними перекладами текстів індійської міфології, Девенпорт та Вінченті дійшли висновку, що Мохенджо-Даро постраждав від "зброї богів" і був, мабуть, знищений невеликою атомною бомбою.

У давньоіндійських епосах дійсно є описи дуже нетривіальних подій. В епосі "Махабхарата" говориться: "Тоді... могутній Пандава... здійснив... найвищий обряд очищення і почав показувати небесну зброю, яку вручили йому боги... Сяючий Каунтея потужними руками пустив у хід одну за одною всю чудову зброю. Щойно він привів у дію зброю небес, Земля подалася під ногами і затремтіла разом з деревами, схвилювалися річки і великий охоронець вод [океан], розкололися скелі. Не дув більше вітер, померкло [світило], що ллє тисячі променів, погас вогонь... Мешканці земних надр у страху вибралися назовні і оточили Пандаву... Обпалені [вогнем небесної] зброї, смиренно склавши долоні і прикриваючи обличчя, вони, тремтячи, молили [про пощаду]".

Девенпорт вивчав руїни Мохенджо-Даро, і дійшов висновку, що, ймовірно, знищення саме цього міста могло бути описане в древніх індійських текстах.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мохенджо-Даро - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мохе́нджо-Да́ро ( урду موئن جودڑو‎, синдхі موئن جو دڙو‎; буквально "пагорб мерців") - місто цивілізації долини Інду, яке виникло близько 2600 року до н. е. Розташоване в Пакистані, у провінції Сінд. Є найдавнішим містом долини Інду і одним з перших міст в історії Південної Азії, сучасником цивілізації Стародавнього Єгипту і Межиріччя.