# data[].attributes.headline
FAMILIA MARIEI EFROS ÎN ULTIMUL AN ÎN SIBERIA

# data[].attributes.subject
FAMILIA MARIEI EFROS ÎN ULTIMUL AN ÎN SIBERIA

# data[].attributes.body
(În picioare)
De la stânga, Andrei Efros și Natalia Efros
(Așezați)
De la stânga, Iosif Efros, Maria Efros, Vera Efros cu fiul Mihail în brațe, Armenia Efros și Chiril Efros cu Vasilisa Efros în brațe.

# data[].attributes.headline
TRAILER-UL FILMULUI „Siberia- eșafodul copilăriei noastre”, creat pentru a arăta lumii despre deportații din comuna Drăsliceni

# data[].attributes.subject
TRAILER-UL FILMULUI „Siberia- eșafodul copilăriei noastre”, creat pentru a arăta lumii despre deportații din comuna Drăsliceni

# data[].attributes.body
https://youtu.be/WTix1vg1tPE

# data[].attributes.attachment_link.title
#Trailer | #Siberia - eșafodul copilăriei noastre

# data[].attributes.headline
LISTA EXTRASĂ DIN DOSARELE DESECRETIZATE

# data[].attributes.subject
LISTA EXTRASĂ DIN DOSARELE DESECRETIZATE

# data[].attributes.headline
COPERTA REGISTRULUI DESECRETIZAT ÎN 2022 DIN ARHIVA DE STAT

# data[].attributes.subject
COPERTA REGISTRULUI DESECRETIZAT ÎN 2022 DIN ARHIVA DE STAT

# data[].attributes.headline
Ursu Armenia cu fotografia fratelui Grigore (decedat în Siberia)

# data[].attributes.subject
Ursu Armenia cu fotografia fratelui Grigore (decedat în Siberia)

# data[].attributes.headline
Familia lui Maxim Sevastian (înainte de deportare)

# data[].attributes.subject
Familia lui Maxim Sevastian (înainte de deportare)

# data[].attributes.headline
Sora Mariei Efros, Natalia, la curățat cale ferată

# data[].attributes.subject
Sora Mariei Efros, Natalia, la curățat cale ferată

# data[].attributes.body
Dar totuși, s-au întors. Au văzut moarte, au îndurat foame, au luptat cu boli și au suferit, dar s-au întors. Au fost duși în vagoane de vite, dar înapoi, și-au vândut tot: vitele, agoniseala, casele, copilăria și s-au întors. Au fost primiți ca dușmani ai poporului, ca trădători, ca neoameni, cu casele transformate în școli (Efros Maria), cârmuirea colhozului (Golubaș Ana) sau pur și simplu ocupată de președintele Sovietului Sătesc. Pentru a imortaliza memoriile deportaților, mai jos sunt atașate niște fotografii mai vechi și mai noi ale lor. Pace și dragoste pe pământ!

# data[].attributes.body
„Am ajuns în august, iar tata, aflând de la cineva că acolo iarna începe mai devreme, a început a săpa bordeie. Mai târziu ne-am făcut case din lemne. Tata și învăța oamenii cum să-și facă case.
Tata tăia lemne. Mama le încărca, iar eu cu frații și cu copiii familiei care trăiau în același bordei plecam în pădure și căutam de-ale gurii.
Când am fost dusă la școală în clasa I pe cartea de limba rusă era o fotografie cu Iosif Vissaronovici Stalin. Acasă auzeam că el era cel care ne aduse acolo, deci i-am ros ochii cu penița. Învățătoarea mă întreba „Кто тебя этому научил?” (Cine te-a învățat asta?). Eu îi spuneam că nimeni. Odată m-au întrebat asta în fața tatei, iar eu am răspuns la fel ca întotdeauna. M-au lăsat clasa, dar dacă le ziceam că acasă se vorbește rău despre el nu știu dacă ne mai întorceam...
Altă întâmplare a fost în primăvară. În bordeiul nostru aveam niște iepurași sălbatici care-și făcuseră vizuină și o capră de la care luam lapte. Solul în Siberia era nisipos, deci, zăpada topită ne-a inundat bordeiul. Am reușit să salvăm capra, dar iepurașii n-au supraviețuit.
Nu pot uita nici moartea fraților mei: Iosif, care avea o problemă cu coloana vertebrală, și gemenii Ioachim și Ana. Iosif avea o problemă la coloana vertebrală și l-am luat din Moldova când era cu totul în ghips. A murit la câteva luni înainte să plecăm acasă. S-a întors cu spatele la noi și, plângând, ne-a zis „Voi o să plecați înapoi acasă, dar eu o să rămân aici...”. Cât despre Ioachim și Ana, fuseră născuți în Siberia. Din cauza condițiilor mizerabile, au murit pe la vreo 2 luni, dar mama i-a plâns și mai mult...

# data[].attributes.body
Pe noi ne-au trecut cu bărcile peste Ciuna. Pe celălalt mal erau niște corturi militare foarte mari. Într-un singur cort încăpeau 5 familii. După 2-3 săptămâni, adulții au început să-și dea seama că nu va veni nimeni să ne ia și cumva va trebui să trecem prin iarnă. Am început să săpăm bordeie. Prin apropiere erau niște ciuvași deportați de mai înainte care ne-au avertizat că temperaturile cad până la -50°C. Asta doar ne-a făcut să săpăm mai repde. Săpau toți: bărbați, femeile, copii căci iarna se apropia iar în septembrie pământul e deja înghețat.
În primele luni ne hrăneam cu un terci apos fiert din făina de porumb din tobultocul înșfăcat de tata. Era cam scârbos, dar măcar ne amăgea foamea.

# data[].attributes.body
„După vreo 3 săptămâni de mers, ne-au coborât la o stație numită „Kilometrul 120”, deoarece eram la 120 de km de Taișet. Ne-au „adăpostit” în niște lagăre construite pentru japonezii care lucraseră la drumurile și la căile ferate pe care fusesem duși acolo.
Ne-au spus că barăcile ne sunt noile noastre case și că vom lucra la tăiat pădure. Pe copiii mai mici i-au dus la grădiniță sau la școală. Cei mai mari lucrau deja în colhozul „Novociunka”. Femeile au început să lipească pereții barăcilor ca să fie mai cald pentru iarnă, căci, deși era luna august, era mult mai frig decât în Moldova. Eu m-am angajat la un rus, îi pășteam oile. Împreună cu Isidor, co-spărgătorul meu de vagoane, încălzeam apă ca să nu le înghețe femeilor mâinile.
După vreo 3-4 luni, mama i-a trimis tatei o scrisoare spunându-i că bărbații care fuseseră deportați nu au fost separați de familii, deci și-au cumpărat bilete și au venit în Siberia după noi. Când am aflat că ajunse iar un tren cu moldoveni, ne-am dus să-i întâmpinăm. Eram convinși că și tata cu frații mei mai mari și cu soră-mea erau în tren. Când l-am văzut pe tata, am fugit spre el, dar, când el m-a văzut, nu m-a recunoscut. Acasă eram îngrijit și îmbrăcat cu haine normale, dar acolo eram slab și îmbrăcat în zdrențe.
Altă amintire marcantă este atunci când eu și Isidor, când părinții noștri erau duși la lucru, am scris pe peretele barăcii „Rușilor, bandiților, de ce ne-ați adus aici?”. Noroc că cel care ne supraveghea era analfabet. Când ne-au revenit părinții, am fost bătuți bine și peste scrisul nostru a fost lipit cu lut.

# data[].attributes.body
Din Drăsliceni spre Taișet sunt app. 6000 km. Oamenii de rând, dintre care mulți nu ieșiseră niciodată din raionul Vadul-lui-Vodă (acum, Criuleni) au fost duși de „eliberatori” la temperaturi de -50°C, la 300g de pâine de secară, la tăiat păduri, la moarte.

# data[].attributes.body
Drumul cu trenul a durat 3 săptămâni. Eu nu țin minte nimic, dar de fiecare data când mama sau tata își aminteau de trenul acela, plângeau. Ne-au dus în vagoane pentru vite ticsite de lume și de boală. Noroc că tata era un om hotărât. Cum a urcat în vagon, ne-a pus într-un colț unde am stat tot drumul, protejându-ne pe noi, dar mai ales pe mama, care avea copil mic în brațe.

# data[].attributes.body
„Am fost trimiși spre Siberia în vagoane de vite. Mai mult nu-mi amintesc...”

# data[].attributes.body
„Era un tren cu vagoane pentru vite, fiecare vagon avea în partea de sus câte o ferestruică mică. Mașinile aduceau oameni de prin toată Moldova. Eram înghesuiți în vagoane până când nu mai încăpea nici un om, apoi se trăgea zăvorul și rămâneam în întuneric până când trenul se pornea. Am stat în acele vagoane 3 zile, singurul lucru care ni-l ofereau fiind niște apă din când în când. Nimeni nu știa unde ne ducem, și ne amenința că, dacă cumva ieșim din vagon, ne vor împușca pe toți.
Am mers 3 săptămâni doar ziua, noaptea trăgând pe linii moarte. Țin minte că într-o gară în Rusia ne-au dat jos din vagoane și ne-au ras, spălat și deparazitat fiindcă ne mâncau păduchii de vii. Pe drum ne dădeau puțină apă și niște pește foarte urât mirositor, dar, precum nu aveam nimic altceva, îl mâncam și pe acela... Uneori, în adâncul nopții, cineva ne arunca câte o pâine.”

# data[].attributes.body
„Toată ziua ne-au purtat prin satele unde aveam rude. Pâna și la Sireț am ajuns. Îi căutau pe tata și pe frații mei mai mari, să-i ia și pe ei în Siberia. După ce au înțeles că e zadarnică căutarea, ne-au dus la Ratuș și ne-au ținut până a înnoptat. Eram înfometați și însetați sub soarele de iulie. Noroc de o femeie căruia i-au dat voie soldații să ne niște apă și câte ceva de mâncare. La plecare, unul dintre săteni a aruncat câteva găini în remorca camionului. Cu noi în remorcă mai era   un om care fusese la război și care știa să vorbească în rusă. I-a convins pe soldați să dea găinile înapoi femeii, ca să ne gătească ceva de mâncare. Spre seară ne-au dus la Chișinău, la gara feroviară.
Atunci gara era doar o clădire înconjurată de seș și soldați. Era bătaia lui Dumnezeu de lume acolo: plânsete, strigăte și bocete de copii. Nu ne hrăneau zilnic, dar oamenii își aduseseră vase în care să gătească de-ale gurii. După ce găteau alți oameni din sat, mama ne făcea mămăligă. 2 nopți am stat sub cerul liber.
În ultima zi, pe-aproape se oprise o tarabă care vindea apă carbogazoasă. Am rugat-o pe mama să ne ia și nouă iar atunci a fost ultima oară când am băut apă carbogazoasă în 6 ani.
Spre seară, au început a veni trenurile. Ne-au urcat în vagoane pentru vite în care era practic întuneric total. Trenul mergea doar noaptea, ziua staționând pe linii moarte. Ne dădeau voie să facem mâncare. După 8 zile au început să ne hrănească cu niște pește sărat și niște „pâine” de secară foarte cleioasă. Ne dădeau și câte o căldare de apă care se vărsa cum se pornea trenul.
Un băiat din Drăsliceni numit Isidor într-o zi mi-a zis că are o toporișcă cu care vrea să facă o gaură în vagon ca să vedem și noi pe unde merge trenul, dar tot ce am reușit să facem e să dezbinăm ușor o scândură a vagonului. Când soldații au văzut, ne-au întrebat cine ar fi făcut-o. Am mărturisit „crima” noastră copilărească și am fost bătuți.”

# data[].attributes.body
Ridicați din locuințele lor în mijlocul nopții au fost duși la gara din Chișinău, de unde, înghesuiți în vagoane pentru vite, au fost duși spre taiga la sute de kilometri de civilizație.

# data[].attributes.body
„Eram prea mică ca să țin minte acea noapte. Tot ce știu e din ce-mi povesteau părinții și sora mea Natalia, care avea 11 ani. Mai devreme, tata (care fusese avertizat de înainte despre deportarea lui) a ieșit pe cerdac împreună cu soră-mea și a văzut o mulțime de mașini venind dinspre Orhei.
„Uite, Natalia, vin după noi.” îi zicea ei.
Noaptea târziu a parcat la noi la poartă un camion, din care au coborât soldați înarmați cu pușca într-o mână și cu un câine în alta. Ne-au dat voie să ne luăm niște haine, pâinea proaspătă coaptă de mama în ziua aceea și un tobultoc cu făină. Ne-am oprit la răscruce, unde, pentru ultima oară în 8 ani am văzut-o pe bunica. Auzise că fusesem ridicați și a fugit desculț până la răscruce. Soldații nu i-au dat voie să se apropie, dar ea a început să strige:
„Copiii mei! Copiii mei!!! Dați-mii înapoi!”
Dar nimeni nu ne-a dat înapoi...”

# data[].attributes.body
„Ne-am trezit în gălăgie și în bocetul mamei. Tata fugise, dar tot ne-au ordonat să ne luăm de mâncare și ceva haine. Au urcat-o pe mama. M-au urcat pe mine și pe frații mei. Ne-au dus în Siberia fără tată și ne-au pus în barăci pentru prizonieri politici pentru că eram oameni muncitori.”

# data[].attributes.body
„Aveam 9 ani, dar țin minte ca astăzi. Mama ne spusese să culegem vișine, căci a doua zi era zi de post, iar noi ar fi trebuit să mergem la prășit. Seara ne-am culcat pe prispă, deoarece era prea cald ca să ne culcăm înăuntru. Pe la ora 2, la poartă s-a oprit o mașină, dar a stins farurile. Pe poartă au intrat 2 soldați înarmați cu puști și cu câini în lanț. Au răcnit să ne urcăm în mașină, căci suntem arestați. Nu am primit nici un motiv, și, împreună cu un sunducel cu niște prosoape și un tobultoc cu făină de porumb înhățat din gura podului, am urcat în mașină și am pornit.”

# data[].attributes.body
„Era o zi ca toate altele. Fusesem cu vitele pe deal, venisem seara acasă, mâncasem și m-am culcat cu frații mei mai mici. Ne-am trezit pe la doiși am văzut în curte o mulțime de soldați care îi vorbeau mamei în limba rusă. Ea bocea ca la mort. Tata, fiind anunțat de cineva din colhoz, știa că va fi deportat. Nu s-a prea îngrijorat, dar când a văzut că se oprește camionul la poartă a fugit împreună cu frații mei mai mari. I-au zis unui soldat să ne păzească în timp ce s-au apucat să-i caute pe tata și pe frații mei mai mari. Mi-a luat fratele de 8 luni în brațe și a împins-o pe mama pe ușă. Îi zicea să fugă, dar pe ea n-o lăsa inima să ne lase, și a venit înapoi. Mai apoi, o mătușă a venit la geam și ne-a spus: „Dă-mi un copil”. Mama i-a dat-o pe sora mea de 4 ani și au dispărut. Nu i-au mai găsit pe tata și pe frații mei mai mari până în ziuă, deci ne-au urcat în camioane și am pornit.”

# data[].attributes.body
În comuna Drăsliceni, aproximativ la ora 2 dimineața, camioane au parcat la ușile oamenilor de rând, de unde i-au ridicat. Unii au fost anunțați. Unii.

# data[].attributes.body
Acest proiect a fost realizat de Ursu Tudor, clasa a VIII-a și este despre oamenii din comuna Drăsliceni deportați în adâncurile GULAG-ului siberian. Înainte de a explora coșmarurile deportaților din 6 iulie 1949, aș vrea să le mulțumesc celor care au fost intervievați:

Efros Maria (1946)
Maxim Sevastian (1940)
Ursu Armenia (1939)
Golubaș Ana (1944)