# data[].attributes.body
Diuen que el record més punyent és el d’allò que no ha ocor- regut mai. La sensació de recordar amb nitidesa un esdeveni- ment fictici que només has somiat o desitjat, ha de ser tant o més terrible que la que experimenta un manc quan de tant en tant percep la mà que abans tenia, o la del coix a qui li fa mal la cama que fa temps li van tallar. Si més no, pensava jo ales- hores, ells han gaudit d’allò que els manca. Jo, en canvi, no he tingut mai allò que enyoro. Ho vaig llegir un cop en una cançó de Björk i m’hi vaig identificar de seguida: «I miss you, but I haven’t meet you yet.

# data[].attributes.body
Em vaig quedar parat. Ni tan sols recordava que havia tingut un accident de cotxe. Com podia ser que la meva memòria no hagués ni tan sols enregistrat allò? Vaig tancar els ulls, esforçant-me a recordar alguna cosa, per més insignificant que fos, sobre el que m’anunciaven. Un cotxe? Quin cotxe? De qui era, el cotxe? I on va ser? Amb qui anava jo en el cotxe? On anàvem? El cap em feia molt mal quan provava de trobar resposta a totes aquelles preguntes

Abril Comas.

# data[].attributes.body
Vaig provar de fer memòria, però una completa buidor inundava el meu cap. Em vaig espantar, perquè era una sensació molt estranya: reaccionava al nom d’Enric, i sabia què era un hospital i una infermera i un termòmetre, però era incapaç d’anar enrere en la memòria. Com si totes les peces dels records s’haguessin barrejat i només distingís, enterbolits, un pilot de fets, i noms, i rostres, disposats ara sense ordre ni concret.

# data[].attributes.body
Quan vaig obrir els ulls estava assegut en una butaca. em trobava exhaust, com si m'haguessin apallissat. Respirava amb dificultat. No tenia força. Era com si el cos estigués adormit. No em veia capaç de moure els braços ni les cames.

# data[].attributes.body
Convençut de saber el que em diria a continuació “No hi ha hagut sort. Ningú no t’ha reconegut. Totes les persones que busquen algú, no et busquen a tu. Pensem que els teus pares són morts, o que viuen a l’estranger, per això han enviat també la fotografia als de la Interpol”.

Arnau Millón

# data[].attributes.body
Tot era estrany, els meus records eren ombres de la meva imaginació, la curiositat envaïa el meu cos, impulsant-me a explorar l'inexplorat, a buscar el desconegut per trobar respostes.

Biel.B

# data[].attributes.body
"Tot era boirós, però m'estremia recordar-ho amb tanta nitidesa, després de tant de temps sense cap mena de record, aquella seqüència de fets em meravellava. No arribava més lluny."

(Pàgina 85)

Carla Joaniquet Torrent

# data[].attributes.body
Algú deia que era un plor ben estrany. No plorava de dolor, ni de ràbia. Era un plor de desconsol. De pànic.

Lluc Pagès

# data[].attributes.body
Assegut a la taula, amb un llapis i un full al davant, vaig començar a escriure. Primer de tot van fer paraules soltes. Vaig escriure <presó>, <policia amic>, <viatge a Londres>, <operació a la cara> i <Julio>.

(p.97 i 98)

Carlota Barnera

# data[].attributes.body
"Pare, Mare i germà abatuts el dia de l'enterrament mentre rebien el consol de tot un país i dels seus més alts representants institucionals. Un drama sense comparació; un pou sense fons de desolació i misèria."

(Pàg. 146)

Aina Pont Núñez

# data[].attributes.body
“Tot era negre. De tant en tant provava d’obrir els ulls. Era com si tot s’hagués quedat en silenci. Ja no podia respirar. Em va semblar veure el carrer, i el braç alçat de la Laura cridant un taxi, i el cambrer del restaurant que em subjectava per les aixelles. Els preciosos ulls verds de la noia mostraven un terror immens. Recordo haver entrat al taxi. I res més.”

(p.133-134)

Abril Masó Ventós

# data[].attributes.body
Vaig provar de fer memòria, però una completa buidor inundava el meu cap. Em vaig espantar, perquè era una sensació molt estranya: reaccionava al nom d’Enric, i sabia què era un hospital i una infermera i un termòmetre, però era incapaç d’anar enrere en la memòria

Joan Alonso

# data[].attributes.body
La mateixa sensació que de tant en tant experimentava: el cansament , la buidor, la necessitat d'esvair-me, de fer-me fonedís.

Chlóe Peralta

# data[].attributes.body
"Es crema el passat que molesta per deixar lloc al futur que vindrà"

(p.190)

Aina Gelada

# data[].attributes.body
"Jo era al seu costat, meravellat per la precisió dels meus records d'aquella nit que de cop i volta semblava tan llunyana malgrat que només havien passat tres o quatre mesos"

(p.188)

Aina Gelada

# data[].attributes.body
Jo no era ningú. Jo no tenia passat. Ningú no sabia d'on venia, ni què m'havia succeït a la vida per haver-me forçat a operar-me la cara en tres ocasions i haver pujat en un vehicle en companyia de dos homes i un nen carregats de droga. Era com si hagués aparegut del no-res, per una mena de generació espontània, i m'haguessin posat en un cotxe per fer que s'estavellés de seguida causant la mort dels seus ocupants reals, no la del seu convidat extraterrestre.

(p.75)

Carla Lladós

# data[].attributes.body
“Sóc un error. Sóc la meitat d’un conjunt que no existeix.“ (p.124)

Anna Colomé

# data[].attributes.body
“Jo no tenia por d’aquell home. Al contrari: vaig recordar sentir una estima especial envers ell. Aquell policia em mirava com un pare miraria al seu fill.” (p.84-85)

Anna Colomé.

# data[].attributes.body
"La seva cara es va apropar molt a la meva i vaig sentir com amb el polze i l'índex d'una mà m'obria bé l'ull, tibant la parpella enlaire. A continuació em va cegar un llum groguenc. Ja no veia res més que aquella lluentor que m'anava directament a la ratina". (p.10)
Dan Puig.

# data[].attributes.body
"El soroll de les portes dels cotxes dels mossos que s'obrien; el clic de com treien el filador dels seus revòlvers, i el moviment del braç de l'Unai que sostenia la pistola, de manera que l'arma ja no apuntava al meu cap, sinó al seu". (p. 196)
Dan Puig.

# data[].attributes.body
Crec que les persones canvien si se les ajuda. Crec que algú m'ha salvat amb la intenció que allò que vaig fer no ho torni a fer mai més ningú. No jo, sinó ningú. Crec, potser, que m'han ajudat per poder-te parlar així, tal com faig ara. M'han canviat, i he canviat, per poder-te dir que t'equivoques tant com jo aleshores, el dia que vam anar al parc amb en Julio i ens vam trobar en Pablo Muñoz.

(p. 194)

Clara Nieto.

# data[].attributes.body
"Jo aterrava al món cada matí sense objectius definits, i em limitava a passar les hores perdut en un laberint en el qual no sabia cam havia entrat ni tampoc com dimonis en podia sortir."
(p. 75)
Clara Nieto.

# data[].attributes.body
"Érem dalt d'un vaixell. Hi havia els pares, la meva germana, i un home amb una gorra de mariner. Bufava un vent fort i el pare ens recomanava que ens agaféssim bé a les cordes". (p. 10)

Mariona