# data[].attributes.headline
"שוב תהיי ענוה ונכנעת כאחד הדשאים, כאחד האדם". אוהד טל

# data[].attributes.subject
"שוב תהיי ענוה ונכנעת כאחד הדשאים, כאחד האדם". אוהד טל

# data[].attributes.body
דימוי זה מסמן תקווה שלמרות הדברים האכזריים שהאנושות גורמת, יש עדיין  טוב לב אנושי שיכול להגיע
ולהתפשט אחרי הזוועות.

הוא מבצע הקבלה של  בני האדם לטבע, בעלי חיים וצמחים שונים בטבע , שונים מאוד במטרותיהם ודרך התנהגותם, חלקם אוכלי בשר חלק צמחים וכו' אך למרות זאת הכל בטבע מתאזן בסופו של דבר והטבע נראה לנו כדבר רגוע ושלוו. כך גם דימוי זה מתאר את בני האדם ואת הדרך בה האנושות תתאזן בסוף.

בחרתי בדימוי זה מכיוון שלדעתי ההקבלה של בני האדם לטבע היא הגיונית מבחינה ספרותית אך הולכת גם עמוק יותר ואפילו מגיעה לתחומים מדעיים ופילוסופיים. ההבדלים בין בני האדם לטבע מעלים הרבה דיונים אטים בתחום הפילוסופיה והמשמעות של ההבדל בין בני האדם לבעלי חיים אחרים בטבע מעסיקה מדענים רבים.

# data[].attributes.attachment_caption
"ופשוטים הדברים וחיים ומותר בם לנגוע"

# data[].attributes.headline
עילי טובישביץ

# data[].attributes.subject
עילי טובישביץ

# data[].attributes.body
בחרת בציטוט בגלל שהוא נורא מיוחד, הדימוי נותן בחינה מוחשית למושג רוחני. המגע בחיים הוא משהו שאנו לא יכולים לעשות אך אם מסתכלים על פעולת המגע כפעולה היא גם כן רוחנית, ניתן להתחבר אליה ולהבין את מטרת המטאפורה.
התמונה שבחרתי מייצגת לפי דעתי את הדימוי מכיוון שניתן לראות פה שני ידיים שמנסות לגעת אחת בשנייה, אחת מייצגת פרחים ואדמה והשנייה את השמיים, השמיים אינו דבר מוגדר שאפשר לגעת בו ממש כמו החיים, אך אם אנחנו בוחרים לא להפריד את המשמעות הרגשית והרוחנית של הקשר בין השמיים והארץ יש חיבור גדול מאוד שמסמל רעיון דומה לדימוי.

# data[].attributes.attachment_caption
״ ומחשוף כף רגלך ילטף את האספספת״

# data[].attributes.headline
אוריין לה בלנק

# data[].attributes.subject
אוריין לה בלנק

# data[].attributes.body
״ומחשוף כף רגלך ילטף את האספספת״
כפי שמתואר בתמונה היא הלכה יחפה על הדשא וכפות רגליה נגעו בדשא.
הרגל היחפה מסמלת את החופשיות בנוסף גם הדשא הירוק מסמן את החופשיות שלה

# data[].attributes.body
וביושר לבב שוב”

“תהיי ענווה ונכנעת

אמצעי עיצוב זה מתאר את השלב האחרון בשיר, את הימים ההם המוזכרים בתחילת השיר. בתחילת השיר כתוב שהדרך להגיע לימים שבו תוכל לשוב ללכת בשדה כתם, זה רק דרך סליחה וחסד. ואילו פה, הדרך להגיע לתמימות חזרה זה יושר לבב. התמימות המוזכר בבית הראשון מתואר פה כענווה והכנעות, לפי דעתי מפני שלאחר התהליך הזה, הציפיות של השבה מלאה, לתמימות, קצת התפוגגו, והדמות מייחלת לדבר קצת יותר ריאליסטי.

בתמונה ניתן להבחין בילדה המסמלת את הנכנעות שהיא מייחלת אליו, והחלוק הלבן את הענווה. הילדה מחזיקה כידון, המדגים בצורה פיזית את יושר הלב, להילחם במחשבות והזכרונות הרעים אשר לא נותנים לה מנוח.

# data[].attributes.headline
"ופשוטים הדברים וחיים ומותר בם לנגוע"

# data[].attributes.subject
"ופשוטים הדברים וחיים ומותר בם לנגוע"

# data[].attributes.body
בחרתי בתמונה המטאפורית הזו כי כשקראתי היא הרגישה לי מאוד חדשה. ברוב השיר, הדוברת מתארת את הטבע ואת המצב הנפשי שלה בסימן שאלה תחת הכותרת: "האמנם". כאן, היא אומרת שכל הדברים האלה הם כבר לא תהיות, אלא דברים אמיתיים מוחשיים שאפשר לגעת בהם.

כשהכנתי את התמונה, שמתי אותה בתוך שדה חיטה, כמו זה בשיר. מיקמתי במרכזה ציפור כחולה. ציפור, מכיוון שאני חושבת שכיצור חי היא חייה את חייה בפשטות וחופשיות. היא כחולה כי בעיניי זה צבע שנראה מאוד חי. היד (שיצאה קצת מוזר בגלל הAI) היא החלק של המגע. היא נראית כאילו היא מלטפת את הציפור, כלומר נוגעת בה.

ליאת אוסטפלד יא 13.

# data[].attributes.headline
השדה רטוב, והראש רענן.🍃🌿

# data[].attributes.subject
השדה רטוב, והראש רענן.🍃🌿

# data[].attributes.body
אני בחרתי להתייחס למטאפורה של ה"שדה הרטוב", אשר הינה מטאפורה עם רובד גלוי, וגם רובד סמוי.
מצד אחד, השדה הרטוב נועד להדגיש את התמונה המתוארת, תמונת טבע, ככל הנראה בתקופת החורף, לאור העננים והמטר והטיפות הדופקות; תמונת טבע מאוד מפורטת, עם תיאורים של השדה בו הולכת הנמענת, התלם, עלי האספסת, דקירתם המתוקה של השיבולים, אור בשולי הענן, הדשאים, ועוד…
אפילו הדרכים המטאפוריות, הדרכים אשר סמרו מאימה ומדם.
על כן, השדה הרטוב הינו למעשה תוצאה של המטר הנופל על הנמענת, על כתפיה, חזה, וצווארה.
בעקבות המטר, ועדת הטיפות הדופקת, הנמענת מרגישה רעננה.
יותר נכון - ראשה רענן.
הביטוי "ראש רענן" הינו בעצמו גם מטאפורה.
מצד אחד, ישנה את הבחינה הגלויה - כאשר הגשם שוטף הכל, הוא לוקח עמו לכלוכים ויישרים.
אחריו, השטח נותר נקי, ויש ריח טוב באוויר, המבשר את לכתו של הגשם והימצאותו לשעבר.
על כן, ראש הנמענת רענן, משום שהמטר בנופלו שטף גם אותה, הטיפות ירדו גם על ראשה, הרטיבו אותו, שטפו אותו.
לאחר הגשם, הראש שלה נותר רענן, בזיכרון של המים שעטפו אותו לפני כן.
אולם, ראש רענן גם מבחינה אחרת, הבחינה הסמויה - רענן לאחר השטיפה הרוחנית.
מלבד לשטיפה הפיזית החיצונית שהגשם יוצר, הוא גם מסמל שטיפה מבחינה נפשית.
הדוברת כמו מאחלת לנמענת שכאשר היא תלך בשדה, גשם ישטופה גם כן בפנים.
גם פנימה, היא מתארת מצב שבו הנמענת תתהלך לה עם שלווה מסוימת, ללא רגשות אשם, ללא כאב כה עז, במובן כלשהו מנותקת מן המאורעות הנוראיים.
מצב שבו הנמענת תרגיש נקייה, כמו לאחר שטיפת הגשם, ושהחיים לא יהיו כה מלאים בכתמים, כתמי דם, כתמי כאב - אלא יהיו פשוטים.
הנמענת תהיה כמו השדה הרטוב. שמבחינה חיצונית הוא אכן רטוב בעקבות הגשם, אך מעבר לכך - הוא התחדש. יש ריח חדש, תחושה שונה באוויר. דף חלק ונקי נפתח.

שם המגישה: גלי אבני!😊🌺

# data[].attributes.headline
"ותלכי בשדה, ותלכי בו כהלך התם"

# data[].attributes.subject
"ותלכי בשדה, ותלכי בו כהלך התם"

# data[].attributes.body
מגישה: עדן ענבר
משפט זה הוא מטאפורה לשלווה, לרוגע. היא תלך לה בשדה ללא מטרה מסויימת, לתומה. תיאורי הטבע בבית הראשון, יחד עם משפט זה מתארים שלווה, שקט, פסטורליה וחיבור לטבע. משפט זה מתאר את ההערכה של הדברים הפשוטים בחיים והיום יומיים. היא רק הולכת בשדה לבדה ללא שום מטרה והעולם שלו ורגוע. ההליכה הזאת בשדה שהיא בעיקרון פעולה פשוטה ואפילו יומיומית מטאפורית לכך שצריך להמשיך את החיים ולהעריך את הדברים הפשוטים.
בתמונה אפשר לראות אישה הולכת בשדה כשהשמיים כחולים, התמונה מעבירה תחושה של רוגע ושקט ושלווה.

# data[].attributes.body
המטאפורה שבחרתי בה היא  "בדרכים שסמרו מאימה ומדם" . זוהי מטאפורה המופיעה בבית הרביעי בשיר, שזה גם הבית האחרון. עד לבית האחרון מתקיימת אווירה פסטורלית בשיר, כאשר המשוררת מתארת חייה הרגועים והנעימים בעתיד, והשינוי חל בבית האחרון בו נחשפת המציאות הקשה והנוראית. המטאפורה שבחרתי הינה מתארת את המציאות הכואבת הזו. ניתן לראות בתמונה יער אדום (צבע של דם הבעל קונוטציה מפחידה) ושביל מלא בעלים אדומים שנפלו מהעצים, שכמעט ואי אפשר לראות את השביל יותר, ובכך תמונה זו מדמה את הדרכים שסמרו מאימה ומדם.

# data[].attributes.headline
"ומחשוף ומחשוף כף רגלך ילטף בעלי האספסת" - רועי בלזר

# data[].attributes.subject
"ומחשוף ומחשוף כף רגלך ילטף בעלי האספסת" - רועי בלזר

# data[].attributes.body
מטאפורה זו (כף הרגל שמלטפת את העלים) היא חלק מהנושא המרכזי של השיר: האם יגיעו ימים שבהם יהיה אפשר ללכת ברוגע בטבע - בניגוד לימים בהם נכתב השיר, שבהם תחושות האשמה של הרבה אנשים היו חזקות מאוד.
בתמונה אפשר לראות איך במקום ללכת על השביל, ההליכה מתבצעת על עלי האספסת, מה שמדגיש את מוטיב הטבע (שמסמל רוגע ושלווה כמו המסר שהדוברת מנסה להעביר). ההליכה ברגליים יחפות מסמלת חיבור עם הטבע (אין שום מחסום בין האדם לטבע - תחושות האשמה נפסקו).

# data[].attributes.body
ההליכה בשדה לבד היא מטאפורה לכך שצריך להמשיך לחיות את החיים למרות הזוועות שמתרחשות באירופה במלחמת העולם השניה, בתמונה ניתן לראות אישה הולכת בשדה לבדה, אך השדה מלא קוצים והשמיים קודרים ובכל זאת היא ממשיכה ללכת בו ולהעריך את הדברים הפשוטים בחיים.

# data[].attributes.headline
"וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.subject
"וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.body
בחרתי להציג את המטאפורה "וראית את השמש בראי השלולית הזהב" בתמונה שלמעלה, בה ניתן לראות שלולית שהשמש "צובעת" בגוונים זהובים, ודרכה ניתן לראות גם עצים. בחרתי בתמונה הזאת מכיוון שאני חושב אני חושב שיש בה איזשהו יופי פשוט, של טבע יום יומי - עצים שמש ושלולית, אבל שעדיין יש בו ייחוד מסויים כשמביטים בו לעומק. לכן לדעתי מתארת בדיוק את מה שהשיר מנסה להעביר, תחושה של שלווה ורוגע, של פשוט ללכת ולהיות אחרי הזוועות של השואה ולהעריך כל שלולית והשתקפות של שמש ועצים.
גיא צימרמן

# data[].attributes.body
הכנתי תמונות של נשים בשדות עם כתפיים וצואר שעליהן נופלות טיפות של גשם. בשיר יש את המטאפורה שהטיפות דופקות על גופה של הנמענת, לכן הוספתי פטישים לציור. כשם שהגשם דופק על הנמענת כך גם הפטישים, שחלקם אף קוטעים את ראשה. זה מתקשר לסוף השיר שמתייחס לשואה, מפני שגם בשואה שחטו אנשים (אהם אהם "על השחיטה").
- מור אחד שהכין מכונה (https://en.wikipedia.org/wiki/Moore_machine).

# data[].attributes.headline
נדב צמח - "וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.subject
נדב צמח - "וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.body
מטאפורה זו מאפשרת לקורא להסתכל על המצב מנקודת מבטה של המשוררת מכיוון שהיא מתארת לנו מצב מסוים. כפי שנוכל לראות בתמונה אנחנו רואים את השמש בתוך שלולית שכולה זהב. הזהב מבטא את הצבע הצהוב הבוהק של השמש ואת היחודיות שלה. בתמונה נוכל לראות לראות שהכל בזהב אז השמש בגוון אחר בשביל להדגיש את החשיבות שלה, כמו בשיר.
מטאפורה זו באה להראות לקוראים את היחודיות שיש בעולם וכמה דברים מדהימים יש דבר המתקשר לכך שהשיר נכתב במלחמת העולם השנייה בזמן שלא היו הרבה דברים טובים ולא הייתה אופטימיות

# data[].attributes.body
המשוררת מאחלת לנמענת שתוכל ללכת בשדה. המשוררת מבחינה בין שדה ״רגיל״ לבין שדה שבו נצרבים מלהט שריפות, ובין דרך שדה ״רגילה״ לבין דרך שדה שסמרה מאימה ומדם.

המטאפורה ״דרכים שסמרו מאימה ומדם״, מדמה את הדרך בשדה לחיה הסומרת שערה כשהיא במצוקה או לפני מלחמה.

כשאני קוראת את הטקסט ״דרכים שסמרו מאימה ומדם״, אני מדמיינת שדה שהתרחש בו קרב (למשל, ליד צומת לטרון), שהאש צרבה את הצמיחה בו ושבמקום להיות ירוק, צומח ומגן מהחום והיובש הוא מקום לא נעים לשהות בו.

ניסיתי להשתמש ב- Midjourney כדי להעביר את התחושה. ביקשתי ממנו לצייר שדה שהתרחש בו קרב בעבר, ושיש בו קוצים ושיבולים שיראו כמו שיער סומר. התוצאה מוצגת למעלה.

# data[].attributes.body
מטאפורה זו מציינת בשיר של לאה גולדברג "האמנם עוד יבואו ימים" תקווה והיופי של הטבע ושל החיים מסביבנו. כמו האור בשולי הענן בשלולית משתקפת השמש המהווה סמל לתקווה ולשלמות מרחבית של הפכים גם של שמים וגם של אדמה. התמונה המצוירת לנו הופכת ונהיית רגועה יותר ושלווה יותר.

# data[].attributes.headline
אסף סיוון - "ותמתק דקירתם"

# data[].attributes.subject
אסף סיוון - "ותמתק דקירתם"

# data[].attributes.body
בחרתי באוקסימורון זה מכיוון שהניגוד שלו נראה בעל תשוקה עזה וכי מחזק את מסר השיר.
השימוש האוקסימורוני במלים "ותמתק דקירתם" מלמד על נכונות המשוררת להיות מסופקת מחייה גם אם יש בהם דקירה, כלומר משהו כואב. היא מבקשת לאהוב את החיים על אף הכאב הכרוך בהם, ובמידת האפשר אפילו ללמוד ליהנות מהכאב הזה, אולי בזכות ההתגברות עליו.

# data[].attributes.body
אני חושבת שהתמונה מתארת את המטפורה ״ימים של סליחה ושל חסד״ בכך שסליחה וחסד זה דבר אשר קשה עבור הרבה אנשים לקבל, להיות סלחנים גם כלפי עצמם וגם כלפי אחרים הינו דבר מאתגר מאוד עבור רבים. בתמונה ניתן לראות אור חזק ומסנוור שבאיזושהו מובן מתאר את הקושי של סליחה ושל חסד, ההסתכלות על האור המסנוור מדמה את הקבלה שלנו של עצמינו והיכולת שלנו להיות סלחנים כלפי עצמנו. עם זאת, כאשר הסנוור עובר אנו יכולים לגלות עולם שלם, ולחוות אותו- בדיוק כפי שכאשר אנו סלחנים כלפי עצמנו אנו יכולים לחיות את חיינו באופן הכי משוחרר וללא רגשות אשם- ולראות דברים מנקודות מבט שונות.

# data[].attributes.headline
ופשוטים הדברים וחיים ומותר בם לנגוע 

# data[].attributes.subject
ופשוטים הדברים וחיים ומותר בם לנגוע 

# data[].attributes.body
שם: יואב שטיינברג
ניתן לראות שהתמונה ממש ריקה ופשוטה, והיא מתקשרת בקלות לקטע מהשיר. בחרתי בקטע הזה כי אני איני מסכים עם המסר של שורה זו. השורה אומרת שצריך להנות מהדברים הפשוטים בחיים (מהטבע). אני חושב שזה נכון אבל למרות זאת אני מוצא את עצמי נהנה מכל מיני דברים בתחומים שונים (אוכל, לימודים, משחקי מחשב) רק כאשר דברים נהיים מסובכים.

# data[].attributes.headline
"את תלכי בשדה לבדך לא נצרבת בלהט השרפות בדרכים שסמרו מאימה ומדם" - גילי סטויקוביץ

# data[].attributes.subject
"את תלכי בשדה לבדך לא נצרבת בלהט השרפות בדרכים שסמרו מאימה ומדם" - גילי סטויקוביץ

# data[].attributes.body
בחרתי בשורה זו מכיוון שלדעתי היא נושאת הכי הרבה רגש עמוק בשיר. על פי מה שלמדנו, בשורה זו, לאה גולדברג מתייחסת לשואה ומתארת מציאות בה יום אחד נעבור את השואה, ואנשים לא ימותו יותר ב"להט השרפות" במקומות שבהם אנשים כבר מתו לפני ("בדרכים שסמרו מאימה ומדם"). המציאות שהמשוררת מתארת היא בקשה פשוטה, נורמלית - סך הכל היא מקווה שיום אחד היא תוכל ללכת בשדה לבדה ושהמוות יפסק, אך בתקופה זו הבקשה הזאת הייתה בקשה לא פשוטה ולכן קיוותה אליה בשיר.

# data[].attributes.headline
"שלפי שיבולים ידקרוך ותמתק דקירתם" נועם טמיר

# data[].attributes.subject
"שלפי שיבולים ידקרוך ותמתק דקירתם" נועם טמיר

# data[].attributes.body
המטאפורה הנ"ל מתארת ניגודיות, את הניגודיות שבין דקירת שיבולים, דבר לא נעים, להנאה שבכאב הקטן הזה.
בחרתי במטאפורה זו בגלל הניגודיות שהיא מתארת. מטאפורה זו מתארת במידה כלשהיא את חיינו. החיים שלנו מלאים בדקירות, ובכל זאת, אנו נהנים מהדקירות האלו.

# data[].attributes.headline
יונתן אנוך- "וירחב בך השקט כאור בשולי הענן"

# data[].attributes.subject
יונתן אנוך- "וירחב בך השקט כאור בשולי הענן"

# data[].attributes.body
בחרתי במטאפורה זו המציגה מצב של שקט ורוגע במצב רע. העננים הכבדים מציגים מצב רע ועצב והאור בקצוות מראה שתמיד יש תקווה ושתמיד יש משהו טוב בכל דבר רע. בתמונה שבחרתי רואים את העננים שמסתירים את האור מהשמש ומציגים עצב ובקצוות של העננים האור שפורץ דרך ה"רע" ומראה את הטוב.

# data[].attributes.attachment_link.title
DALL·E 2023-03-26 20.39.33 - strong light at the edges of a cloud

# data[].attributes.body
"לא נצרבת בלהט השרפות, בדרכים שסמרו מאימה ומדם" – זוהי מטאפורה אופטימית הממוקמת בבית האחרון של השיר, ומציגה תמונה בה הנמענת, זו שעוברת את התקופה הקשה הזו וחווה את כל המוות והזוועות מסביבה, תוכל ללכת באותם השדות (בעודה בחיים) בהם נהרגו כל קרוביה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה – לאחר השואה.

בחרתי בקטע זה מכמה סיבות . קטע זה מהווה נקודת מפנה. לאחר מטפורה זו, אנו מבינים כי מדובר בשיר על השואה. סיבה נוספת היא המסר אשר ניתן להסיק ממטפורה זו – אופטימיות. גם בתקופה קשה שכזו, ואף בעיקר, חשוב לחשוב ולשאוף לעתיד טוב יותר, ולהאמין בקיומו.

# data[].attributes.attachment_link.title
DALL·E 2023-03-26 15.52.27 - a women walking in a burning bloody field, but is not getting burnt 

# data[].attributes.headline
"שוב תהיי ענוה ונכנעת כאחד הדשאים, כאחד האדם".

# data[].attributes.subject
"שוב תהיי ענוה ונכנעת כאחד הדשאים, כאחד האדם".

# data[].attributes.body
זהו הדימוי שסוגר את השיר ובאמצעותו מומחש כיצד האדם משתלב וממש מתמזג עם הטבע.

באמצעות דימוי זה מעבירה המשוררת את המסר, לפיו למרות התנאים הנוראיים וזוועות המלחמה ("בדרכים שסמרו מאימה ומדם"), אפשר לשמור על האנושיות ועל הצניעות, ממש כמו הטבע.

אני בחרתי בדימוי זה, שכן יש בו אופטימיות. למעשה, יש פה הבנה עמוקה, שלמרות הרוע הבלתי-אנושי שהתגלה אצל האוייב, ניתן עדיין למצוא את צלם האנוש. יש פה רצון לדבוק בחיים תוך הרמוניה עם הטבע.

אריאל נחומי

# data[].attributes.headline
"דרכים שסמרו מאימה ומדם" - יונתן שמי

# data[].attributes.subject
"דרכים שסמרו מאימה ומדם" - יונתן שמי

# data[].attributes.body
בחרתי במטפורה זו הנמצאת בבית הרביעי והאחרון בשיר של לאה גולדברג. המטפורה יוצאת תמונה קודרת של אישה מהלכת בין שלוליות הדם בדרכה. מטפורה זו באה להדגיש את שפיחת הדמים הנוראה שנעשתה במהלך והשואה והשאירה צלקצת גדולה ורחבה בכל אחד משורדי השואה ובעם היהודי כולו. האישה מתוארת כמי שתלך לבדה, עוד הדגשה למוות ההמוני, אווירת המלחמה והפחד מתעוררים בבית זה, בו גם עונים לשאלה הנשאלת בכל שלושת הבתים האחרים (האמנם?). לדעתי מטפורה זו גם מדגישה את האומץ, כוח הרצון, הבדידות והתקווה שכל אדם שהיה חלק מהשואה ושרד נסע איתו לאורך דרכו. וכמובן שזוהי תמונה קודרת (כמו זו שהוספתי) שלא ניתן לשכוח בקלות.

# data[].attributes.headline
"וירחב בך השקט כאור בשולי הענן" - עידו רום

# data[].attributes.subject
"וירחב בך השקט כאור בשולי הענן" - עידו רום

# data[].attributes.body
בחרתי בתמונה המטאפורית של האור בשולי הענן ודימויו להרחבת השקט והרוגע בנמענת בשיר.
בתמונה שצירפתי ניתן לראות אור חזק השובר את העננים ומאיר את כל הסביבה שנראית מאוד פסטורלית,שלווה ורגועה. התמונה ממחישה את התחושות שהמטאפורה הזו מנסה להעביר: שתמיד יש תקווה ושתמיד יהיה טוב יותר(יש עוד אור בקצה המנהרה) על אף כל הקשיים(העננים,ובפרט כנראה בהקשר של השיר "הדרכים שסמרו מאימה ומדם" כתוצאה מהשואה) בדרך, והיא גם ממחישה את האיזון ואת התמונה הפסטורלית והאינטימית שיש לאורך כל השיר בין האדם לטבע. בנוסף היא ממחישה את המשמעות של דימוי השקט לאור בשולי הענן בכך שניתן לראות את האור פורץ מקצוות הענן כמו הרוגע,השקט והשלווה שהמשוררת מייחלת שיהיו לנמענת בשיר זה.
בחרתי דווקא בתמונה המטאפורית הזו משום שאני מסכים עם המסר שהמשוררת מנסה להעביר בה- שתמיד יש תקווה, לא משנה כמה המצב קשה ועגום עדיין יהיה אור בשולי הענן וכמו כן התמונה לדעתי תורמת באופן מובהק להעברת התחושות שהמשוררת מנסה להמחיש בשיר של הרוגע,התקווה והפשטות של הדברים בעולם("ופשוטים הדברים")

# data[].attributes.headline
"את תלכי בשדה לבדך לא נצרבת בלהט השרפות בדרכים שסמרו מאימה ומדם" - ליאם אדלשטיין

# data[].attributes.subject
"את תלכי בשדה לבדך לא נצרבת בלהט השרפות בדרכים שסמרו מאימה ומדם" - ליאם אדלשטיין

# data[].attributes.body
בחרתי בתמונה המטאפורית המתוארת בשורות שבכותרת, הנמצאות בבית האחרון. התמונה המתאפורית המתוארת (כמו גם התמונה) מציגה אישה ההולכת בשדה, לבדה, והשדה נשרף (ומלא בדם). הקטע מייצג את הנמענת, שבתקווה (האמנם במובן של תקווה) תגיע אל המצב בו היא חיה את חייה, בלי "להיות תקועה בעברה (שואה)". מכיוון שהנמענת היא ה-"יחידה" שתצליח לעבור את התקופה הקשה שאחרי השואה, היא הולכת לבד בשדה.
בחרתי בקטע זה משתי סיבות.
1) אני חושב שזה  המסר המרכזי בשיר (לא לוותר, וזו ההתייחסות היחידה לשואה).
2) אני חשבתי שיהיה מאתגר לגרום ל-AI לצייר את זה

# data[].attributes.attachment_link.title
DALL·E 2023-03-22 15.41.33 - a female walking alone in a dark field, coverd with fires

# data[].attributes.headline
"וירחב בך השקט כאור בשולי הענן" - אוריה

# data[].attributes.subject
"וירחב בך השקט כאור בשולי הענן" - אוריה

# data[].attributes.body
בתמונה שצירפתי ניתן לראות האור החזק בשולי הענק לעומת החושך שבמרכז הענן וכך זה בעצם ממחיש את המשפט שבחרתי באופן שטחי. האור שבקצה הענן דומה למטאפורה הידועה של האור בקצה המנהרה, הוא מסמל את הדבר החיובי שמגיע בסוף תקופה רעה. בשיר שלנו את התקווה והזמנים הטובים שיגיעו בשולי הענן האפור והקודר שמייצג את השואה, התקופה הרעה ואת הדברים הנוראים שקרו בזמן הזה.
בחרתי דווקא בדימוי הזה כי הרגשתי שאני מתחבר למסר שלו, גם אני מאמין שבסוף תקופה רעה אפשר לקום שוב על הרגליים ולעלות למעלה ושחייבים לזכור את זה גם ברגעים הכי קשים.

# data[].attributes.headline
"דרכים שסמרו מאימה ומדם"- בר קליין

# data[].attributes.subject
"דרכים שסמרו מאימה ומדם"- בר קליין

# data[].attributes.body
בחרתי במטאפורה "דרכים שסמרו מאימה ומדם", שמוצגת בבית הרביעי השיר. אהבתי את המטאפורה הזאת מכיוון שהיא קוטעת ברגע את האווירה הפסטורלית והרגועה שהייתה ברוב השיר, וחושפת ברגע אחד על איזה נושא עצוב היה מדובר מלכתחילה.
בתמונה ניתן לראות דרך אפלולית מכוסה בדם, שבה העצים עומדים "דום" מכל הזוועות שהם "ראו".

# data[].attributes.attachment_link.title
דרכים_שסמרו_מאימה_ומדם

# data[].attributes.body
"ותלכי בשדה, ותלכי בו כהלך התם."
בחרתי בתמונה הזאת, כי זו התמונה המרכזית בשיר, והיא מוזכרת כמה פעמים. בתמונה אפשר לראות מים בשדה (השדה הרטוב) ואת הרוגע שיש בשדה, כשהיא הולכת בו לבד. (אפילו אפשר לראות את שולי הענן).

# data[].attributes.headline
עידו פינקלשטיין

# data[].attributes.subject
עידו פינקלשטיין

# data[].attributes.body
"וירחב בך השקט כאור בשולי הענן".
ויזואלית ניתן לראות את האור הבוהק בשולי העננים הלבנים והאפורים.
מבחינה מטאפורית, האור מסמל את העתיד לבוא- הימים הטובים שעומדים להגיע, לעומת זאת העננים השחורים מייצגים את ההווה הנורא- תקופת השואה והזוועות שקרו בטותו הזמן.

# data[].attributes.attachment_caption
תהיי ענווה ונכנעת כאחד הדשאים כאחד האדם

# data[].attributes.headline
נטלי גולוביצקי 

# data[].attributes.subject
נטלי גולוביצקי 

# data[].attributes.body
בחרתי בדימוי זה מכיוון שממש התחברתי לתיאור התמימות בשיר. החיבור בין הטבע ולאדם מדגיש את הצדדים השונים של האנושות; צמחי נוי וצמחים טורפים. הדשא הוא חלק מאוד רגיל מהסביבה שלנו, מהנורמה שלנו.

# data[].attributes.headline
"ותמתק דקירתם"

# data[].attributes.subject
"ותמתק דקירתם"

# data[].attributes.body
התמונה הזו מבטאת את האוקסימורון "ותמתק דקירתם" בכך שמראה רגליים שדורכות על ממתקים. בחרתי בתמונה זו מכל השאר שקיבלתי, מפני שכאן באמת רואים את הסוכרייה עצמה, וצבעי הרקע מתאימים למתיקות. - אור ברקנא

# data[].attributes.headline
וראית את השמש בראי השלולית הזהוב - ליה גבע ברוט

# data[].attributes.subject
וראית את השמש בראי השלולית הזהוב - ליה גבע ברוט

# data[].attributes.body
(התייחסתי ספציפית לתמונה השמאלית העליונה).

אהבתי את האמצעי האומנותי הזה בגלל שהוא איפשר לי לדמיין תמונה מדוייקת מאוד בראש של הטבע ועל איך שהוא נראה וממש מילא את התודעה שלי בהשתקפויות נוצצות ובאיך האור נראה כשהוא פוגע במי השלולית. בתמונה שעיצבתי, אפשר לראות את הטבע כולו משתקף בתוך ה"ראי" בגווני זהב מרהיבים, בזמן שנוזל זהוב ויהפהפה מקיף את הכל. התמונה מראה את היופי של הטבע בצורה על טבעית, מלכותית כמעט.
בתוך השיר, הדימוי הזה מנסה להראות לקוראים שיש להם את הזכות לחיות ולהעריך את החיים שלהם ואת היופי שיש בחיים גם אחרי תקופות קשות כמו מלחמת העולם השנייה, ותיאורי נוף פשוטים ממחישים את ההנאה התמימה שמשמשת מפלט מתלאות הקיום של בני האדם בזמנים שכאלה.

# data[].attributes.headline
"וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.subject
"וראית את השמש בראי השלולית הזהב"

# data[].attributes.body
בחרתי להציג את מטאפורה "ראית את השמש בראי השלולית הזהב" ע"י ארבעת התמנות העליונות, כיוון שהן מרכיבות את כל הרגשות של המטאפורה. כל תמונה מראה נקודת מבט שונה על השלולית, הבדל הנותן משמעות שונה למטאפורה. למשל התמונה העליונה הימנית מביעה אדישות ומן אטימות לשמש , ומנגד התמונה הימנית התחתונה מביעה יותר תקווה לעתיד, כשם שהשמש מאירה את השלולית. המטאפורה עצמה מסמלת זריחה או מנגד שקיעה, כלומר מצד אחד אחרי הסערה המשוררת יכולה להרגיש אטימות ואדישות לעבר ומצד שני תקווה לעתיד, ואילו הן שני צדדים עליהן מורה השמש.

מגיש: אלון דבורקין