# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Крим)

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Крим)

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Київ)

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Київ)

# data[].attributes.location_name
Харків, Харківська область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Харків), Харківська область

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Харків), Харківська область

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Умань), Черкаська область

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.(Умань), Черкаська область

# data[].attributes.location_name
Рівне, Рівненська область

# data[].attributes.headline
Центр рейхскомісаріату "Україна", Рівненська область

# data[].attributes.subject
Центр рейхскомісаріату "Україна", Рівненська область

# data[].attributes.body
Райхскомісаріат Україна утворено за наказом А. Гітлера 20 серпня 1941 року. Райхскомісаром України в тому ж наказі фюрер призначив гауляйтера і верховного президента Східної Пруссії Е. Коха, а центром райхскомісаріату визначив місто Рівне.

# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львівська область

# data[].attributes.headline
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні, Львівська область

# data[].attributes.subject
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні, Львівська область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.title
28 жовтня День вигнання нацистських окупантів з України

# data[].attributes.attachment_link.description
Вже наприкінці вересня цього року Червона Армія контролювала 700 км лівого берега Дніпра. По­чалося форсування Дніпра радянськими військами. Увесь жовтень командування Червоної Армії підтягу­вало резерви і накопичувало війська на правому березі Дніпра, щоб взяти штурмом побудований німцями "Східний вал".

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганська область

# data[].attributes.headline
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні, Луганська область

# data[].attributes.subject
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні, Луганська область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Після Сталінградської битви (листопад 1942 року - лютий 1943 року) хід війни докорінно змінився.

Перші населені пункти України на східному Донбасі були звільнені в грудні 1942 року. Остаточне визволення українських земель почалося в ході Курської битви (5 липня - 23 серпня 1943 року). 23 серпня війська Степового фронту звільнили Харків. Протягом вересня-жовтня 1943 року тривала героїчна битва за Дніпро, уздовж якого німці намагалися створити неприступну лінію стратегічної оборони. Кульмінацією битви за Дніпро стало звільнення Києва від гітлерівців.
У ході звільнення України силами чотирьох Українських фронтів, які налічували понад 2,3 млн. осіб, протягом січня 1943 року - жовтня 1944 року було проведено серію блискучих наступальних операцій. Найважливішими з них були: Воронезько-Харківська (13 січня - 3 березня 1943 року), Донбаська (13 серпня - 22 вересня 1943 року), Чернігівсько-Полтавська (26 серпня - 30 вересня 1943 року), Корсунь-Шевченківська (24 грудня 1943 р. - 17 лютого 1944 року ) та Львівсько-Сандомирська (13 липня - 29 серпня 1944 року).

Завершила звільнення України Карпатська операція, що розпочалася 9 вересня 1944 року. 27 жовтня 1944 року було звільнено Ужгород, 28 жовтня радянські війська вийшли на сучасний кордон нашої Держави.

В цей день традиційно вшановують пам'ять воїнів, які загинули в боях за звільнення України, та населення, яке постраждало від дій нацистських окупантів.

За підрахунками істориків, у ході воєнних дій на території України загинуло близько трьох мільйонів воїнів, понад два мільйони українців було вивезено для примусової праці до Німеччини під час окупації. На території України було зруйновано понад 700 міст і 28 тисяч сіл, близько 10 мільйонів людей залишились без даху над головою, знищено понад 16 тисяч промислових підприємств.

В ході війни бойовими нагородами було відзначено близько 2,5 млн. воїнів-українців, серед яких було чимало розвідників.

Друга Світова війна розпочалася для України 1 вересня 1939 року із бомбардувань Львова силами Люфтваффе. 11 вересня частини вермахту увійшли до Галичини, але за таємними домовленостями між Гітлером та Сталіним німецькі війська за 2 тижні відступили на захід.

17 вересня 1939 року у війну на боці нацистського агресора вступив СРСР.

22 червня 1941 р. розпочалася війна між вчорашніми союзниками - ІІІ Рейхом та СРСР, в результаті чого до кінця року більша частина України була окупована німецькими військами.

У грудні 1941 - січні 1942 рр. радянські війська організували перший великий контрнаступ на території України, але були зайняті лише незначні ділянки в Криму та під Барвінковим. Спроба в навесні 1942 року розвинути попередній успіх призвела в Криму та під Харковом до двох катастрофічних поразок радянських сил та їхнього відступу аж до Волги. У результаті вся українська територія була зайнята німецькими військами.

У лютому 1943 року, розвиваючи наступ після перемоги під Сталінградом, радянські війська зайняли Харків та деякі інші українські міста, але вже в березні 1943 року залишили їх внаслідок німецького контрнаступу.

Лише восени 1943 року розпочалося остаточне вигнання нацистських окупантів з України.

28 жовтня 1944 року радянські війська вийшли на околиці міста Чоп на Закарпатті, але боротьба на цій ділянці розтягнулася аж до 25 листопада - лише тоді нацистські окупанти були вигнані з України остаточно.

У вигнанні окупантів брала участь вся Україна: регулярні радянські війська та червоні партизани (разом понад 3 млн. солдат-українців), національне підпілля на чолі з Українською повстанською армією (близько 100 тис. вояків) та бійці на усіх інших фронтах світу, що наближали спільну перемогу над Гітлером.

Але подіями жовтня-листопада 1944 року війна не скінчилася - українці воювали в Європі до 8 травня 1945 року та в Азії - до 2 вересня. На Батьківщині збройний спротив радянській владі тривав ще понад десятиліття.

Вигнання нацистських окупантів супроводжувалося вчиненням масових злочинів, які організував сталінський режим і радянські війська з вини його командування:

1. На найнебезпечніших ділянках фронту масово використовувалися "чорносвитники" - поспіхом мобілізоване радянським командуванням (польовими військкоматами) місцеве населення - яке кидали у бій непідготовленим, необмундированим та неозброєним, що можна розглядати як свідому спробу знищення українського населення.

2. Українські армійські частини Радянської армії у 1943-44 рр. використовувалися в боях проти національного підпілля, що означало братовбивчу війну між українцями, які служили у РСЧА та УПА.

3. В очищеному від німців Криму у 1944 році радянською владою будо здійснено низку депортацій, зокрема повністю виселено до Середньої Азії кримських татар (180 тис.).

4. Українці продовжували зазнавати втрат і після закінчення війни, масові репресії продовжувалися до самої смерті Сталіна. На Західній Україні під час придушення національного руху за різними даними було вбито 150 тис., заарештовано 130 тис. та депортовано понад 200 тис. осіб.

5. Внаслідок організованого голоду у 1946-47 рр. в Україні загинуло до 1 млн. осіб.

Кількість військових і цивільних жертв війни оцінюється істориками у 8 - 10 млн. українців. 700 міст, 28 тис. сіл, 16 тис. підприємств були пошкоджені або знищені внаслідок боїв і каральних дій окупантів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Новини - Департамент освіти і науки, молоді та спорту Києва

# data[].attributes.attachment_link.description
Після Сталінградської битви (листопад 1942 року - лютий 1943 року) хід війни докорінно змінився. Перші населені пункти України на східному Донбасі були звільнені в грудні 1942 року. Остаточне визволення українських земель почалося в ході Курської битви (5 липня - 23 серпня 1943 року). 23 серпня війська Степового фронту звільнили Харків.

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Київ

# data[].attributes.headline
Розстріли в Бабиному ярі, Київ

# data[].attributes.subject
Розстріли в Бабиному ярі, Київ

# data[].attributes.headline
Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50000

# data[].attributes.subject
Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50000

# data[].attributes.body
"Криворіжсталь"

# data[].attributes.headline
 Запоріжжя, Запорізька область, 69000

# data[].attributes.subject
 Запоріжжя, Запорізька область, 69000

# data[].attributes.body
"Запоріжсталь"

# data[].attributes.headline
Приморський бульвар, 17, Маріуполь, Донецька область, 87500

# data[].attributes.subject
Приморський бульвар, 17, Маріуполь, Донецька область, 87500

# data[].attributes.body
"Азовсталь"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Швецова Алевтина

# data[].attributes.attachment_link.title
Азовсталь: історія легендарного комбінату - Донбас24

# data[].attributes.attachment_link.description
12 серпня 2022 року виповнюється 89 років комбінату «Азовсталь». Про його історію, сьогодення та цікаві факти з літопису підприємства читайте у матеріалі Донбас24.

# data[].attributes.headline
Україна, вулиця Олекси Тихого, 5, Краматорськ, Донецька область, 84300

# data[].attributes.subject
Україна, вулиця Олекси Тихого, 5, Краматорськ, Донецька область, 84300

# data[].attributes.body
Краматорський машинобудівний завод

# data[].attributes.location_name
проспект Героїв Харкова, 57-63, Харків, Харківська область, Україна, 61000

# data[].attributes.headline
проспект Героїв Харкова, 275, Харків, Харківська область, 61000

# data[].attributes.subject
проспект Героїв Харкова, 275, Харків, Харківська область, 61000

# data[].attributes.body
Харківський Тракторний Завод

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Харківський тракторний завод

На створення цього міфу були кинуті кращі журналістські й літературні сили: письменники Федір Кандиба, Олесь Донченко, Петро Лісовий, Володимир Владко, Наталія Забіла та інші. В результаті на початку 1930-х років на книжкових полицях з'явилася низка літературних творів, об'єднаних темою Тракторобуду, тобто - присвячених будівництву Харківського тракторного заводу, який мав стати одним із символів більшовицької індустріалізації. І став.

Як відомо, Харківський тракторний завод побудували в рекордно стислі строки - лише за 15 місяців. Це було небачене за масштабами і розмахом будівництво, бо крім заводу в Харкові, збудували ціле соціалістичне містечко під назвою "Трактороград". Але і зараз далеко не всі знають, що проектування й будівництво ХТЗ здійснювалось під керівництвом американських інженерів та техніків, більшість з яких представляли відому проектно-конструкторську кампанію Альберта Кана "Albert Kahn Associates Incorporated". За деякими даними, на Тракторобуді працювало до 300 іноземних фахівців, переважно американських, які виконували ту чи іншу роботу. Наприклад, за виготовлення проектної документації і авторський нагляд на будівництві відповідав Моріц Кан, а фактичним керівником будівництва був громадянин США Леон Евіс Сваджіян. У радянських документах він значився як керівник будівельного відділу ХТЗ.
Американці, які брали участь у будівництві ХТЗ
Перед цим Леон Сваджіян керував будівництвом Сталінградського тракторного заводу, після чого з родиною переїхав до Харкова. Вивчав російську мову і часто спілкувався з робітниками. "В кабінеті його не побачиш, він цілий день на дільницях, на риштуваннях і в цехах, ходить сам без перекладача і, побачивши якесь безладдя, починає лаятись - "шорт знайт!". Коли він приходить до контори і говорить "шорт знайт", всі розуміють, що Сваджан знайшов якусь помилку в роботі і вимагає негайно її виправити", - так писав про нього автор "Повісті про Тракторобуд" Федір Кандиба.

Пізніше "за виняткову енергію в проектуванні і провадженні будівельних робіт" Президією Центрального Виконавчого Комітету СРСР Леон Сваджіян був нагороджений орденом Леніна та занесений на "дошку пошани" ХТЗ. Крім нього, такої ж нагороди удостоїлися ще 40 організаторів будівництва заводу, зокрема, колишній начальник будівництва Пантелеймон Свистун, головний інженер Олександр Брускін, секретар партійного комітету Роман Потапенко та інші. Треба сказати, що у другій половині 1930-х років троє згаданих орденоносців-ленінців були розстріляні як "шкідники" та "вороги народу", і їхні попередні заслуги не допомогли.

Загалом на Тракторобуді працювало близько 12 тисяч робітників та 1,5 тисячі інженерно-технічних працівників. Вербування чорноробів на Тракторобуд здійснювали по всій країні, а коли їх не вистачало, для ліквідації "проривів" кидали червоноармійців, студентів і ув'язнених. Були серед них і православні священики, які відбували так звану трудову повинність. Крім того, особливий внесок у будівництво ХТЗ зробила 23-я Харківська стрілецька дивізія, яка пізніше за "видатні досягнення на господарському фронті" була нагороджена орденом Леніна.
У таких бараках мешкали тракторобудівці
Отже, можна зробити висновок, що будівництво ХТЗ здійснювали за допомогою дешевої робочої сили, зокрема, селян, багато з яких втікали на Тракторобуд від колективізації. Тут вони виконували всю найважчу і чорнову роботу, бо на будівництві бракувало техніки і механізмів. Наприклад, вручну копали котловани під майбутні цехи, перекидаючи землю на десятки метрів. Цеглу і бетон возили ручними тачками. У червні 1931 року, коли на будівництві треба було терміново ліквідувати черговий прорив, сюди кинули майже 30 тисяч робітників з інших харківських заводів та підприємств, які копали траншеї для прокладання водогону. Їх називали "штурмовиками".
"Штурмовики" на будівництві ХТЗ
Американці були шоковані такими методами і темпами будівництва, бо вперше бачили, як продуктивність праці підвищували за допомогою штурмівщини і ударництва. "Каменярі розгорнули похід за раціоналізацію цегляної кладки. Ударник-каменяр Зайцев, змагаючись з каменярем Мікунісом, досягає кладки 1800 цеглин за зміну. Бригади Лося та Балицького, змагаючись, вкладають 2 тисячі... Рекорд б'є ударник Артюхов, що за 6,5 години праці вкладає 7410 цеглин, але Мікуніс перекриває - понад 9 тисяч. І все це за норми викладки 400 цеглин за зміну". Ось такими повідомленнями рясніли тодішні газети.

Про що майже не згадувала радянська преса, так це про жахливі санітарно-побутові умови, в яких доводилося жити і працювали тракторобудівцям. З дерев'яних бараків для них збудували ціле селище, але навіть такого житла катастрофічно не вистачало. Харчувались так-сяк у робітничих їдальнях, та й то не завжди. Тут були величезні черги, не вистачало посуду і навіть кип'ятку. Для того, щоб отримати порцію їжі, робітники за годину до обідньої перерви кидали роботу й бігли займати в їдальні чергу. Через це зривали виробничі плани, знижуючи темпи важливого будівництва.

Далеко не всі витримували такі умови праці, тому багато чорноробів просто втікали з Тракторобуду, навіть не дочекавшись першої зарплати. В окремі періоди плинність кадрів на цьому об'єкті складала 60% і більше. Наприклад, у травні-серпні 1931 року на харківський Тракторобуд прибула 13351 особа, а вибуло 13966. На 1 вересня тут залишилось 8354 завербовані працівники.

Американські громадяни, які працювали на Тракторобуді, також стикалися із соціально-побутовими проблемами, але мужньо їх переносили. Тим більше, що мешкали вони (багато хто із сім'ями) в окремій двоповерховій цегляній будівлі, яка називалась "Барак №60", харчувались у своїй закритій їдальні. Крім того, для торговельного обслуговування іноземців у Харкові була створена система магазинів "Торгсін" та "Інопостач".

Найбільшою проблемою для іноземних фахівців став низький рівень виробничої дисципліни і порушення технології під час будівельних робіт та монтажу обладнання. З цієї причини 17 січня 1931 року на будівництві теплоелектроцентралі стався обвал даху, внаслідок чого чотири робітники загинуло, троє були тяжко травмовані, а ще 13 отримали легкі поранення. Для розслідування причин цієї аварії на Тракторобуді була утворена урядова комісія, арештовано кілька осіб, але справжні причини трагедії так і не оприлюднили.

Американські інженери, які відповідали за технічний нагляд на Тракторобуді, просто фізично не могли проконтролювати всі виробничі процеси. До того ж, тут часто проводили суботники, недільники, штурмові ночі, коли робітникам доводилось працювати у вихідні й у позаурочний час. Частина американців відмовлялася підтримувати штурмівщину. Говорили: "Ми будуємо завод, а не соціалізм, ваші соціалістичні змагання нас не стосуються". Але, зрештою, змушені були іти на поступки, бо, на відміну від місцевих робітників та інженерів, їм добре платили.

Для роботи з іноземцями та втягнення їх в громадсько-політичне життя на радянських заводах створювали окремі відділи, якими керували завкоми. Такий відділ діяв і на Тракторобуді. Мабуть, під його впливом група американських інженерів та робітників змушена була оголосити себе "ударною бригадою" і викликала на соцзмагання радянську бригаду інженерно-технічних працівників. Велику увагу привернула і заява інструментальника Джона Беккера, який у тракторобудівській газеті "Темп" запропонував утворити школи для вивчення американських методів масового виробництва і брав на себе обов'язок керувати групою радянських техніків та інженерів. "Я хочу передати вам досвід двадцятирічної праці на американських заводах, бо це вам потрібно щоб дати добрі трактори", - заявляв Беккер.

Незабаром у газеті "Темп" з'явився лист сімох американських робітників, які пообіцяли "докласти всіх зусиль, всю свою енергію, щоб Харківський тракторний завод дати країні вчасно, всупереч шкідництву, саботажу та опору клясових ворогів..." Можна уявити, яких зусиль довелося докласти тракторобудівському парткому для того, щоб отримати від американських робітників таку заяву.

Вважається, що серед американських робітників були комуністи. Один із них - Фред Біл - раніше очолював страйковий комітет в американській Гастонії. Але пропрацювавши два роки на ХТЗ й повернувшись до Америки, він опублікував серію статей про Голодомор в Україні, а в 1938 році видав у Лондоні книгу "Слово нізвідки", в якій правдиво описав життя в СРСР.
Перші трактори ХТЗ
Багато хто з фахівців вважає, що без американської технічної допомоги Харківський тракторний завод ніколи б не збудували. Для цього в країні рад бракувало кваліфікованих проектантів та інженерів, а також необхідних станків і обладнання. Тому крім проектно-конструкторського бюро Альберта Канадо будівництва ХТЗ були залучені десятки інших іноземних фірм і кампаній, здебільшого американських. Електрообладнання поставляла компанія "Westinghouse Electric", конвеєри, обладнання для виготовлення болтів і заклепок - "Chain Belt Co.", верстати, машини, механізми і складний інструмент - "International Harvester" і багато інших.

Усього в будівництві ХТЗ брали участь близько 80 іноземних компаній. Розраховувались із ними твердою валютою, яку отримували за рахунок експорту хліба, лісо-деревини, нафтопродуктів та іншої сировини. Причому в хлібному експорті СРСР доля України складала понад 50%. Ось звідки взялися нереальні хлібозаготівельні плани для України і, як наслідок - величезний голод серед сільського населення. Сталінське керівництво свідомо пішло на такі жертви, щоб швидкими темпами провести індустріалізацію країни. Як уже було сказано, ХТЗ став одним із символів цієї індустріалізації, який виріс на кістках мільйонів селян, що померли від голоду.

І все ж, Харківський тракторний завод збудували: 20 вересня 1931 року офіційний начальник будівництва Пантелеймон Свистун і секретар парткомітету ХТЗ Роман Потапенко урочисто відрапортували сталінському керівництву, що завод до пуску готовий. А 1 жовтня біля прохідної ХТЗ відбувся велелюдний мітинг та урочистий пуск заводу, якому присвоїли (звичайно ж, "на прохання трудящих") ім'я Серго Орджонікідзе. Серед численної публіки, яка зустрічала перші серійні трактори, що сходили з конвеєр заводу, були й американські інженери, техніки та робітники. Пізніше про їхній внесок у будівництво ХТЗ намагалися не згадувати, щоб не порушувати усталені міфи про визначальну роль робітничого класу в проведенні індустріалізації країни рад. Ці міфи живуть і досі.

Цікаві факти з історії ХТЗ

ХТЗ - був копією тракторного заводу американської компанії International Harvester, збудованого в місті Мілуокі (штат Вісконсін).

Будівництво ХТЗ обійшлося радянській державі у 140 млн карбованців, що за сьогоднішнім курсом складає понад 2 млн доларів США. Перша пробна партія тракторів зійшла з конвеєра ХТЗ 25 серпня 1931 року. За конструкцією вони були аналогічні американським "Інтернешнл Мак-Кормик Дірінг 15/30" компанії International Harvester і отримав індекс СХТЗ-15/30.

ХТЗ був розрахований на випуск 140 тракторів на добу або 50 тисяч машин щороку. У квітні 1935 року з конвеєра заводу зійшов 100-тисячний трактор, у січні 1967 року мільйонний, а в грудні 1973 - півторамільйонний.

Крім ХТЗ, компанія Альберта Кана спроектувала і збудувала в СРСР ще 520 заводів, що складало третину всіх заводів, збудованих за роки першої п'ятирічки.
Спеціально для Depo.Харків журналіст, член Національної спілки краєзнавців України Віктор Козоріз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
промисловість

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
харківський тракторний завод

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хто будував хтз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
американці на хтз

# data[].attributes.attachment_link.title
Харківський тракторний завод Альберта Кана: Американський слід в історії ХТЗ (ФОТО) - новини Харкова

# data[].attributes.attachment_link.description
Харківський тракторний завод На створення цього міфу були кинуті кращі журналістські й літературні сили: письменники Федір Кандиба, Олесь Донченко, Петро Лісовий, Володимир Владко, Наталія Забіла та інші. В результаті на початку 1930-х років на книжкових полицях з'явилася низка літературних творів, об'єднаних темою Тракторобуду, тобто - присвячених будівництву Харківського тракторного заводу, який мав стати одним із символів більшовицької індустріалізації.

# data[].attributes.headline
Запоріжжя, Запорізька область, 69000

# data[].attributes.subject
Запоріжжя, Запорізька область, 69000

# data[].attributes.body
Дніпрогес

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Дніпровська гідроелектростанція - це п'ята за рахунком і найстаріша гідроелектростанція на Дніпрі. Її будівництво було розпочато у 1927 році.

2. На початку своєї роботи ДніпроГЕС більше була відома під назвою Дніпрельстан, як скорочення від "Дніпровська електростанція".

3. ДніпроГЕС на сьогодні має потужність 1569 МВт, що більше ніж, потужність будь-якої іншої ГЕС в Україні, але в світі цією цифрою вже нікого не здивуєш. Наприклад потужність китайської ГЕС "Три ущелини" складає 22000 МВт. До того ж в рамках країни це теж не дуже велика цифра. Наприклад потужність Запорізької АЕС, що розташована майже поруч, складає 6000 МВт.

4. Існує легенда, що Сталіну пропонували кілька варіантів будівництва електростанцій на Дніпрі. В тому числі був варіант, де замість однієї великої ГЕС збудувати три маленьких, які разом будуть давати потужність трохи більше ніж одна ДніпроГЕС, до того ж таке будівництво не затоплювало б величезну територію, адже площа Дніпровського водосховища, що створено греблею цієї електростанції, складає 410 кв.км. Для порівняння площа Харькова складає 350 кв.км. Але Сталін обрав проект ДніпроГЕС, як більш масштабний.

5. Висота греблі складає 60 метрів. Після зведення греблі рівень води в Дніпрі піднявся на 37,5 метрів. У наслідок підйому води після спорудження греблі було затоплено понад 50 населених пунктів.

6. На будівництві одночасно працювало 63 000 будівельників. За деякими даними протягом одного тільки 1932 року було прийнято на роботу 90 000, а звільнено 60 000 осіб. Нескладно зрозуміти, що умов для життя будівельників практично не було. Також невідомі і точні цифри загиблих на будівництві.

7. Головним консультантом будівництва першої ГЕС на Дніпрі був американець Х'ю Купер. Окрім того, всі турбіни, що встановлювалися на першу чергу електростанції також були американськими.

8. Під час Другої світової війни, після отримання інформації про прорив німецьких військ в районі Запоріжжя в серпні 1941 року, греблю ДніпроГЕС було підірвано працівниками НКВС. Жодних попереджень ані цивільні мешканці, а ні військовослужбовці не отримали. Внаслідок підриву створилася величезна хвиля яка руйнувала все на своєму шляху. Німці свої втрати оцінили в 1500 осіб. Втрати Радянського Союзу (як військовослужбовців, так і цивільного населення) за різними даними оцінюють від 20 до 120 тисяч осіб.

9. Після захоплення Запоріжжя німці відновили зруйновану частину греблі за 46 діб.

10. Існує і така думка, що за радянських часів (а можливо і зараз) будівництво ГЕС взагалі не мало сенсу ані з економічної, ані з енергетичної точки зору. Вартість будівництва ДніпроГЕС, була така (а більшість обладнання закуповувалося за валюту за кордоном), що за ці гроші можна було б побудувати до сотні теплових електростанцій, кожна з яких мала б таку саму потужність. Окрім того, масові підтоплення, в тому числі і промислових об'єктів, які почались з появою водосховищ, змушували встановлювати насосне обладнання, яке споживало енергії ледь не стільки ж, ніж виробляли ці ГЕС, не кажучи вже про, наприклад, вартість риби, популяція якої була знищена під час будівництва електростанцій, або величезні площі сільгоспугідь, що були затоплені.

11. У квітні 2016 року декомунізація дісталася і цієї електростанції, і з греблі зник напис "ДнепроГЭС имени В. И. Ленина".

12. Також є кумедне припущення, що не стосується самої електростанції, але тісно з ним пов'язане. Всього в кілометрі від електростанції в Запоріжжі за адресою вулиця Мала 3 навмисно побудували будинок за своєю формою схожий на електростанцію, щоб у випадку бомбардування існувала імовірність, що в погану погоду помилково ціллю стане не електростанція, а цей будинок.

Можна ще почитати:
- Хортиця. Музей просто неба
- Рівненська дитяча залізниця
- Найдовший залізничний тунель України

Оригінал цієї публікації знаходиться на dreamwidth

# data[].attributes.attachment_link.title
ДніпроГЕС. Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Дніпровська гідроелектростанція - це п'ята за рахунком і найстаріша гідроелектростанція на Дніпрі. Її будівництво було розпочато у 1927 році. 2. На початку своєї роботи ДніпроГЕС більше була відома під назвою Дніпрельстан, як скорочення від "Дніпровська електростанція". 3. ДніпроГЕС на сьогодні...