# data[].attributes.body
Тіра (дав.-гр. Τύρας) — давньогрецьке місто, розташоване на правому березі Дністровського лиману на території сучасного м. Білгорода-Дністровського Одеської області.

Назва походить, імовірно, від назви річки Тира (Тирас - антична назва Дністра). Назви міста часто мінялися в історії. Вперше місто відоме під назвою Офіусса. Пізніше як Тира, Альба, Білгород, Аккерман.
Місто було засноване вихідцями з Мілета, ймовірно, наприкінці VI — на початку V ст. до н. е., точна дата поки що не встановлена. Освоєння району колонізації відбувалося інакше, ніж в Ніконії або Ольвії: в архаїчний час сільські поселення навколо Тіри були відсутні. У зв'язку з цим є підстави реконструювати просторове розташування сільськогосподарських угідь Тіри для кінця VI—V ст. до н. е. у вигляді системи наділів у безпосередній близькості від апойкії.
На ранньому етапі кількість мешканців не перевищувала 2,5 тис. осіб. Проте, судячи зі знахідок керамічного посуду, торгівля велася з Іонією, Хіосом, Істрією, Аттикою. Місто досягає певного розквіту.
останню чверть V ст. до н. е. Тіра була значнішою за Ніконій, про що свідчить розмір фороса. Фо́рос (грец. φόρος) — грошовий податок у Стародавній Греції, яким обкладались поліси-члени Першого Афінського морського союзу (або Делоського союзу) в період 477—413 до н. е. для покриття загальних військових витрат.
Імовірно, до кінця V — початку IV ст. до н. е. належать споруди оборонних стін міста. За час існування оборонну систему не раз піддавали руйнуванням і знову відбудовували. Можна виділити три різночасові частини оборонного комплексу, взаємне відношення яких майже не піддається з'ясуванню і поки не може бути остаточно зрозумілим.
Перша частина (північна) включає оборонні стіни і круглу башту, яка стояла окремо. Вона була могутньою спорудою (діаметр башти — 11 м), складеною з масивних, добре оброблених прямокутних плит і блоків, прикрашених рустом. Друга частина оборонних споруд виникла пізніше, скоріше за все, вже після походу Зопіріона, коли перша частина системи піддалася руйнуванню. Вона представлена двома куртинами. Третя частина системи оборонних споруд розташовується на південь від перших двох частин. Вона складалася з кількох куртин: тієї, що зв'язувала круглу башту з північно-західною частиною, південної куртини, що сполучала її з п'ятикутною баштою, та куртини, розташованої на південь від неї. Ця частина оборонної системи була побудована в пізньоелліністичний, а можливо, й у римський час. Південна куртина і п'ятикутна башта споруджені в іншій манері, ніж північна і північно-західна частини оборонного комплексу, що може вказувати на значний часовий розрив у їх спорудженні. Вони складаються з дуже великих плит і блоків. В цьому відношенні південна частина оборонного комплексу Тіри унікальна для Північного Причорномор'я. Житлові споруди Тіри доримської доби належать до безордерної групи. Площа будинків, що реконструюється, становить 150—330 м², вони мали підвальні та наземні поверхи. Тірські будинки мають деяку конструктивну схожість з житловими комплексами Ольвії.
Економічне зростання Тіри припадає на IV — середину III ст. до н. е. У цей час вона набуває вигляду, що був типовим для давньогрецького міста. Площа міста досягає 6—12 га (з урахуванням імовірних розмірів затопленої частини), а вірогідна кількість населення становить 2—4 тис.
Основою економіки залишається сільське господарство. У Тірі й на її поселеннях були знайдені зерна проса, ячменю, голозерної м'якої і карликової пшениці, а також одно- і двозернянки. Мабуть, існували виноградарство та виноробство. Побічно про це свідчать зображення виноградного грона на монетах Тіри цього періоду, а також знахідки декількох тарапанів, які використовували під час виробництва вина, здебільшого в домашніх умовах. Існувало розвинене тваринництво, для якого характерним було переважання дрібної рогатої худоби. Певну роль відігравали промисли, перед усім, рибальство.
Значно розширюються торговельні зв'язки міста з середземноморськими і причорноморськими центрами — Фасосом, Родосом, Аттикою, Кизиком, Сінопою, Гераклеєю, Томісом, Каллатісом, Ольвією, Херсонесом, Босфором, Александрією Єгипетською. У другій чверті IV ст. до н. е. місто починає карбувати власну монету із зображенням на аверсі голів Геракла, річкового божества Тираса, Деметри. На реверсі — бик або голова коня. Пізніше з'являються й інші зображення — Олександра, Афіни, Аполлона, Тіхе, Діоніса та ін. Чималу роль у процвітанні Тіри зіграли контакти із фракійськими та скіфськими племенами. На гетських поселеннях Нижнього Подністров'я й у скіфських курганах Дністро-Дунайського межиріччя знайдено багато предметів грецького походження, які потрапляли до варварів, перш за все, з Тіри.

# data[].attributes.attachment_link.title
Белгород-Днестровский_3256

# data[].attributes.location_name
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.headline
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.subject
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.body
Ось ще деякі цікаві відео про цю грецьку колонію, які доповнюють одне одного:
https://youtu.be/UuFuvjfcRms
https://youtu.be/lQ1dwUYQUcw

# data[].attributes.attachment_link.title
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.attachment_caption
Генуезька фортеця

# data[].attributes.body
Місто заснували вихідці з грецького міста Мілет (Мала Азія) в середині 6 столітті до н. е., назвавши поселення Феодосія («Богом дана»).
Перші поселенці жили в землянках і напівземлянках. Займалися сільським господарством, ловили рибу, розвивали ремісничу справу, налагодили торгівлю з батьківщиною і з місцевими племенами. Зручне географічне розташування на перехресті торговельних шляхів, родючі землі та зручна гавань створили сприятливі умови для швидкого розвитку міста. Грецькі купці везли на продаж оливкову олію, вино, прикраси, посуд, а купували шкіри, ліс, рибу, хліб. Наймана морська служба була головним родом занять більшості вільних громадян Феодосії. За свідченням грецького історика Страбона, порт міста того часу міг прийняти до 100 кораблів. Це був типовий грецький поліс, тобто місто-держава.

Проте суперництво з містами сусіднього Боспорського царства привело до того, що Боспор спробував насильницьки приєднати до себе Феодосію. Противоборство тривало декілька років, і в 355 році до н. е. війська боспорського царя Левкона I опанували містом. Знаменитий афінський оратор Демосфен в одній з своїх мов повідомляв:

| Левкон влаштував новий торговий порт Феодосію, який, за словами моряків, нітрохи не гірше Боспора. |

В III—IV століттях до н. е. навколишня територія міста стала місцем війни між Боспором і Херсонесом Таврійським, а місто стало називатися Кафа.
Перші століття нашої ери ознаменувалися для Феодосії набігами загарбників — сармати, готи і гуни, нашестям яких приблизно в 370 році місто було зруйноване і розграбоване. У 5 столітті сюди прийшли алани і зруйноване місто стало називатися Ардабда, тобто «Семибожне». Біля VII століття н. е. Феодосію захопили хозари, а потім, у XIII столітті — татаро-монгольські орди.
Потім Феодосія встигла побувати в складі: Генуї, Османської Імперії, російської імперії, та радянського союзу. У березні 2014 року Феодосія, як і інші міста Кримського півострову, була окупована російськими загарбниками, а 18 березня — анексована рашою.

# data[].attributes.location_name
Пантікапей, Керч

# data[].attributes.body
Пантікапе́й (грец. Παντικάπαιον  можливо від іранського Panti-Kapa рибний шлях) — давньогрецький поліс, що існував на місці сучасного міста Керч; столиця Боспорського царства.

Деякі давні джерела стверджують, що в Пантікапеї народився Геракл — легендарний прабатько скіфів і тевкрів.

Міф про заснування Пантікапею
За часів аргонавтів син Еета, переслідуючи елінів, які вкрали Медею і золоте руно, прибув з Колхіди, з володінь свого батька, на берег Боспору Кімерійського. Тут він отримав від скіфського царя Агаета частину землі та заснував Пантікапею. При цьому пантікапейці повідомляли, що назва міста взята від назви річки Пантікапеї (згадував ще Геродот), яка відмежовує землю скіфів-землеробів від землі скіфів-кочівників. Назва річки Пантікапея, як і назва міста, пов'язана з богом Паном, лик якого часто зображався на монетах Пантікапеї.

Пантікапей був заснований у 1-й половині 6 століття до н. е. на західному березі Керченської протоки (на місці сучасної Керчі) переселенцями з Мілета та інших центрів Давньої Греції. З 2-ї половини 6 століття до н. е. карбував власну монету. З утворенням близько 480 до н. е. Боспорської держави став її столицею.

Розквіт Пантікапея припадає на 5 — початок 3 століття до н. е., коли він був найбільшим ремісничим і торговельним центром Північного Причорномор'я. Площа Пантікапея дорівнювала близько 100 га. Він був розташований на схилах та біля підніжжя сучасної гори Мітрідат. На вершині гори був акрополь з храмами Аполлона, Кібели та палацами правителів Боспору. В приморській частині розташовувалась агора та великий порт, до якого прибували товари із Середземномор'я (маслинова олія, вино, керамічний посуд) та скіфських земель (хліб, риба, шкіра). На схилах гори стояли будинки заможних жителів міста. Халупи трударів купчилися на околицях міста. Пантікапей був оточений оборонним муром. За межами міста на північ, захід та південь простягся некрополь із похованнями царів, знатної верхівки населення міста (кургани Юз-Оба, Золотий курган) та пересічного населення.

Наприкінці 2 століття до н. е. Пантікапей став осередком повстання на чолі з Савмаком.

У IV столітті на економічному житті Пантікапея відбулася соціально-економічна криза, що охопила весь античний світ. У 370-х роках місто зазнало руйнівного удару гунів. У 5 столітті античний Пантікапей перестав існувати.

Про Пантікапей у своїх працях згадували Демосфен, Діодор Сицилійський, Страбон, Клавдій Птолемей, Пліній Старший, Стефан Візантійський.

Пантеон

Найпоширенішим культом в античній Пантікапеї був культ Аполлона Цілителя, який вважався покровителем цього міста. Символами Аполлона був треножник, грифон і ліра, саме ці символи зображались на монетах Пантікапею. Найчастіше на таких монетах зустрічалась голова Пана та Аполлона. Другим найпоширенішим культом був культ Артеміди (Артеміда Ефезія). Поклонялися в Пантикапеї також Афродиті. На збережених посвятах Афродити, на одному з них вона вказана як Афродіта Уранія Апатуріон Медуза. Поклонялися в Пантикапею також Деметрі, в одній з посвят вона вказана як Деметра Тесмофорія, також посвяти були Діонісу і Гераклу. Апатуріон — скіфська назва Афродити Уранії.

# data[].attributes.attachment_link.title
Валерій Бебик. БОСПОРСЬКЕ ЦАРСТВО УКРАЇНИ (ПАНТИКАПЕЙ) (HD)

# data[].attributes.location_name
Ольвія. Розкопки древньогрецького поліса, Миколаївська область, Україна

# data[].attributes.body
Ось ще деякі цікаві відео про цю грецьку колонію, які доповнюють одне одного:
https://youtu.be/F0L83p7Yu20
https://youtu.be/ikPwOQZtd2Y
https://youtu.be/my5uJ9eXgjs
https://youtu.be/fy961rMLW5w

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольвія. ПОЛЬСЬКА АРХЕОЛОГІЧНА МІСІЯ / 2017

# data[].attributes.body
Ки́їк-Ко́ба («Дика печера») — двошарове середньопалеолітичне поселення в гроті на річці Зуя в Білогірському районі Криму. Киїк-Коба є найдавнішою пам'яткою неандертальського поселення на території України.КИЇК-КОБИНСЬКА КУЛЬТУРА – доби раннього палеоліту. Стоянки розташов. в печерах сх. частини Крим. гір (Киїк-Коба, Пролом I, Буран-Кая III, Вовчий Грот). Датуються часом 60–33 тис. років тому. Кам'яні знаряддя – невеликих розмірів; серед них – численні гостроконечники дво- та однобічної обробки. Вироби з кістки не характерні; часто трапляється ретушування на гальках. Серед залишків мисливської здобичі переважають кістки велетенського та благородного оленів, сайги й коня. На стоянці Киїк-Коба виявлено поховання неандертальської дитини. Пам'ятки К.-К.к. не мають аналогів за межами Криму.

# data[].attributes.location_name
Тальянки, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Тальянки, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Тальянки, Черкаська область

# data[].attributes.body
археологи розкопали залишки хати трипільського гончара. Серед руїн виявилися дві чудової роботи глиняні моделі ритуальних саней, запряжених волами. Це теж дуже рідкісні знахідки, адже часто виявляємо розбиту кераміку, а сани відмінно збереглися. Вони стали частиною експозиції Державного музею-заповідника трипільської культури, розташованого в півгодини ходьби від місця наших розкопок в селі Легедзине.У кожному зі своїх поселень давні трипільці жили 50-70 років – за цей час довколишні землі, на яких вони вирощували зернові, виснажувалися, і людям доводилося йти на інше місце, будувати там нове гігантське село. Будинки, які доводилося кидати, спалювали – це було пов'язано з релігійними віруваннями. Уявіть: розтягнулося на кілька кілометрів поселення охоплено священним вогнем, за цим видовищем спостерігають залишили його 10-11 тисяч чоловік. Приблизно стільки жителів налічували Тальянки – найбільше в світі поселення своєї епохи. Ця назва йому дали ми – так називалося розташоване по сусідству сучасне село. Як самі трипільці іменували своє селище, нам не впізнати, адже писемності у них не було.

# data[].attributes.attachment_link.title
Розкопки трипільського поселення на Черкащині: нові знахідки здивували вчених

# data[].attributes.location_name
Гінці, Полтавська область

# data[].attributes.headline
Гінці, Полтавська область

# data[].attributes.subject
Гінці, Полтавська область

# data[].attributes.body
Гінцівська стоянка — пізньопалеолітична стоянка в селі Гінці Лубенського району Полтавського області України, на берегах річки Удай.Ми на місці, де 13-15 тисяч років тому жили первісні люди, мисливці на мамонтів, сучасники останнього зледеніння. Зусиллями багатьох поколінь науковців тут розкопані залишки жител, побудованих з кісток мамонта, знайдені численні кам’яні та кістяні знаряддя, витвори первісного мистецтва. Всі ці матеріали стали надбанням світової науки. Наприклад, унікальний уламок різьбленого бивня мамонта визначений відомим американським дослідником Олександром Маршаком як календарний запис спостережень за фазами місяця. Таким чином саме в Гінцях було знайдено найдавніший в Україні календар.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гінцівська стоянка – новий туристичний маршрут

# data[].attributes.location_name
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.headline
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.subject
Королево, Закарпатська область

# data[].attributes.body
Королево (найдавніша людська стоянка в Центральній і Східній Європі, якій приблизно 1 млн. років), де знайдено знаряддя праці первісної людини з каменю (переважно з андезиту — вулканічної породи) — рубила, скребла, гостроконечники, різці, чопери, ножі. Стоянка має глибину 12 метрів. Площа стоянки — понад 1 тис. Вона розташована на пагорбі заввишки 120 м над річкою Тисою, в селищі Королево, Виноградівського району Закарпаття.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Перший Кабельний

# data[].attributes.attachment_link.title
На Виноградівщині унікальні археологічні знахідки Королівської стоянки досі поза увагою

# data[].attributes.location_name
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.attachment_caption
 Фільм Валерія Бебика

# data[].attributes.headline
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.subject
Мізинська стоянка, Чернігівська область

# data[].attributes.body
Стоянка розташована на Сіверщині, поблизу села Мізин, Коропського району, Чернігівської області. Датується віком близько 18 000 років до н.е. Належить до пізнього палеоліту. Однією з найхарактерніших особливостей діяльності носіїв культури стали неймовірно талановиті вироби з кісток мамонта та перші відомі у світі орнаменти та символи, нанесені на вироби: перший у світі ансамбль музичних інструментів, браслети з кісток мамонта, на яких, як вважають дослідники, вирізані перший зафіксований календар та ще низка неймовірних знахідок.Ім'ям мізинської стоянки названа культура східного гравету — мізинська культура.

# data[].attributes.attachment_link.title
МІЗИНСЬКА ЦИВІЛІЗАЦІЯ УКРАЇНИ. Фільм Валерія Бебика

# data[].attributes.location_name
вулиця Кирилівська, Київ

# data[].attributes.headline
Крилівська стоянка, Місто Київ

# data[].attributes.subject
Крилівська стоянка, Місто Київ

# data[].attributes.body
Кирилівська стоянка (Києво-кирилівська стоянка) — пізньопалеолітична археологічна стоянка старо-кам'яної культури. Древнє поселення на Подолі в Києві неподалік Кирилівської церкви (розкопана на вул. Кирилівській № 59 — 65).Наприкінці 1893 року дослідник Вікентій Хвойка зацікавився Подолом, де на вулиці Кирилівській край гори брали глину для цегли. У зрізі глибокого глиняного кар'єру він побачив величезні кістки, серед яких були й перепалені на вогнищі.а підрахунками дослідників, самих лише мамонтів було 67. Знайдено також кострища із залишками кісток мамонта. А ще дослідники відкопали близько 200 знарядь праці. Основним заняттям мешканців стоянки було полювання. Жили вони в наземних житлах, споруджених із жердин, вкритих шкірами. Зовні споруди укріплювали черепами та бивнями мамонтів.Особливо цінною знахідкою виявилася кістка мамонта з вирізьбленими зображеннями.загалі щодо цього Кирилівська палеолітична двошарова стоянка виявилась майже унікальною на всьому просторі Східної Європи.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національний музей історії України

# data[].attributes.attachment_link.title
Києво-Кирилівська стоянка. Орнаментовані фрагменти бивнів мамонта