# data[].attributes.body
Cliqueu sobre el botó + per editar una nova entrada, cal que compartiu l'enllaç a la línia de temps digital que heu creat juntament amb EL VOSTRE NÚMERO DE GRUP i una petita introducció i una imatge il·lustrativa.

# data[].attributes.headline
Eix cronologic ( Violeta, Daniel.L, Pol.M y Shanti

# data[].attributes.subject
Eix cronologic ( Violeta, Daniel.L, Pol.M y Shanti

# data[].attributes.body
La Restauració és un període de la història de l'Espanya contemporània que va transcórrer entre el 1874 i el 1931. Aquesta etapa es caracteritza per ser una època de continuïtat amb el règim anterior a la Revolució de 1868, durant la qual es van instaurar les bases del liberalisme constitucional.

El sistema polític de la Restauració es va fonamentar en el sistema bipartidista, en el qual els partits Liberal i Conservador es van alternar en el poder. Aquests partits no tenien grans diferències ideològiques i es van centrar principalment en la defensa del règim monàrquic i la llei de successió que el legitimava. Així mateix, van mantenir una política d'estabilitat social i econòmica, que va permetre el desenvolupament del país.

# data[].attributes.body
𝙰𝚕 𝚕𝚕𝚊𝚛𝚐 𝚍𝚎𝚕 𝚜𝚎𝚐𝚕𝚎 𝚇𝚅𝙸𝙸𝙸 𝚒 𝚊 𝚙𝚛𝚒𝚗𝚌𝚒𝚙𝚒𝚜 𝚍𝚎𝚕 𝚇𝙸𝚇 𝚕’ú𝚜 𝚍𝚎𝚕 𝚌𝚊𝚝𝚊𝚕à 𝚌𝚘𝚖 𝚊 𝚕𝚕𝚎𝚗𝚐𝚞𝚊 𝚍𝚎 𝚌𝚞𝚕𝚝𝚞𝚛𝚊 𝚊𝚗à 𝚍𝚒𝚜𝚖𝚒𝚗𝚞𝚒𝚗𝚝. 𝙴𝚕 𝚌𝚊𝚝𝚊𝚕à 𝚗𝚘 𝚝𝚎𝚗𝚒𝚊 𝚙𝚛𝚎𝚜è𝚗𝚌𝚒𝚊 𝚗𝚒 𝚎𝚗 𝚕’𝙰𝚍𝚖𝚒𝚗𝚒𝚜𝚝𝚛𝚊𝚌𝚒ó 𝚗𝚒 𝚎𝚗 𝚕’𝚎𝚗𝚜𝚎𝚗𝚢𝚊𝚖𝚎𝚗𝚝. Ú𝚗𝚒𝚌𝚊𝚖𝚎𝚗𝚝 𝚜𝚎’𝚗 𝚏𝚎𝚒𝚊 𝚞𝚗 ú𝚜 𝚚𝚞𝚘𝚝𝚒𝚍𝚒à.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1869:
El Pacte de Tortosa: va ser un manifest ideològic i un projecte d'organització de les forces republicanofederals de Catalunya, València, Aragó i les Illes Balears signat pels representants del Partit Republicà Democràtic Federal en aquests territoris de l'antiga Corona d'Aragó. Va ser la primera expressió pràctica del federalisme pactista, el principal defensor de la qual a Espanya era Francisco Pi i Margall.

# data[].attributes.attachment_link.description
1869: El Pacte de Tortosa: va ser un manifest ideològic i un projecte d'organització de les forces republicanofederals de Catalunya, València, Aragó i les Illes Balears signat pels representants del Partit Republicà Democràtic Federal en aquests territoris de l'antiga Corona d'Aragó.

# data[].attributes.headline
EL CATALANISME POLÍTIC (1895-1923) G.17, Daniel Duran, Raquel Duran, Laura Jansana i Mireia Pascual.

# data[].attributes.subject
EL CATALANISME POLÍTIC (1895-1923) G.17, Daniel Duran, Raquel Duran, Laura Jansana i Mireia Pascual.

# data[].attributes.body
https://www.sutori.com/es/historia/el-catalanisme-politic--59BD25xEPupz1ShARYda53i5

Valentí Almirall va ser considerat el fundador del catalanisme polític. 'El nacionalisme català' o 'catalanisme polític' és un corrent de pensament polític que està articulat sobre la tesi que Catalunya és una nació, amb base en els drets històrics de Catalunya. 'La Lliga Regionalista' va ser un partit polític espanyol d'àmbit català que va tenir una importància a la Restauració. La Lliga Regionalista va desenvolupar un paper protagonista a Catalunya des de començaments del segle XX fins a la proclamació de la Segona República Espanyola el 1931. A partir d'aquest partit 'La Veu de Catalunya' va ser un diari en català fundat per Enric Prat de la Riba que es publica a Barcelona des de l'1 de gener de 1899 fins al 8 de gener de 1937. El 25 de novembre de 1905 es va cometre un atac a les revistes catalanes de Cu-Cut!, i altres a causa d'una tira humorística que alguns van considerar injuriosa, això va provocar la creació de la Llei de jurisdiccions, aquesta permetia que els militars poguessin tomar-se la justícia per la seva mà. Més tard la solidaritat catalana (coacció de partits) es va crear amb un gran èxit a causa d'aquest moment.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Associalisme:

Doctrina política i econòmica que propugna la propietat i l'administració dels mitjans de producció per part de les classes treballadores per tal d'aconseguir una organització de la societat on hi hagi una igualtat política, social i econòmica de totes les persones.

Creien en la possibilitat d'una via no violenta, constitucional i democràtica per construir un sistema diferent que permetés avançar cap al socialisme sense els traumes històrics d'altres experiències. 1918-1919.

Àngel Guimerà

Naixement: 6 de maig de 1845, Santa Creu de Tenerife

Defunció: 18 de juliol de 1924, Barcelona

Llibres: Terra baixa, La festa del blat, MÉS

Llibrets: Gal·la Placídia, Titaina, Euda d'Uriac

Àngel Guimerà

Nou president de l'Ateneu Barcelonès, el 30 de novembre del 1895. Per primera vegada en la història de la institució el discurs inaugural fou pronunciat en català, fet que provocà que gran part de l'auditori abandonés la sala. Àngel Guimerà havia guanyat les eleccions de l'Ateneu amb una candidatura explícitament catalanista.

Solidaritat catalana:

Va ser una coalició de partits espanyols d'àmbit català que va existir entre el 1906 i el 1909, després d'haver aconseguit assolir un important èxit en els comicis del 1907.

# data[].attributes.attachment_link.description
El catalanisme aspirava a preservar autonomia de Catalunya i el restabliment de les seves institucions i, alhora, contribuir a construir un nou model estat espanyol descentralitzat. Comença el catalanisme Associalisme: Doctrina política i econòmica que propugna la propietat i l'administració dels mitjans de producció per part de les classes treballadores per tal d'aconseguir una organització de la societat on hi hagi una igualtat política, social i econòmica de totes les persones.

# data[].attributes.body
https://www.sutori.com/es/historia/crisi-social-al-segle-xx--g3Ht6WMhkhZB6YUSN7ppZqwk

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To print the story please do so via the link in the story toolbar.

És afusellat a Montjuïc el pedagog Francesc Ferrer i Guàrdia

El pedagog Francesc Ferrer i Guàrdia, creador de l'Escola Moderna que va canviar el model d'ensanyament a Catalunya, buscant l'experimentació i innovació. Ferrer i Guàrida fou detingut a finals d'agost acusat de ser l'autor i cap de la revolta de la Setmana Tràgica.

L'Escola Moderna va funcionar intermitentment a Barcelona entre el 1901 i el 1909, període en el qual va ser clausurada diverses vegades per la persecució dels sectors polítics i religiosos més conservadors de la ciutat.

El dissabte dia 9 d'octubre del 1909 es constituí el consell de guerra a la Presó Model de Barcelona per a jutjar Francesc Ferrer. Fins les normes del procediment judicial militar, grosserament injustes com són envers l'acusat, no foren observades en el seu cas. Fou condemnat a mort, i, malgrat les manifestacions de protesta que s'organitzaren arreu d'Europa, el 13 d'octubre fou afusellat a Montjuïc.

¿Qué motivos llevaron a la revolución de 1917?

La situació econòmica del país, el descontentament social i una política repressiva van provocar la rebel·lió de les classes obreres. El Palau d'Hivern va ser un dels principals escenaris de la revolució: els bolxevics el van assaltar per fer fora el govern provisional el 25 d'octubre de 1917.

Nom que reben diverses reunions extraoficials de diputats i senadors que tingueren lloc a Barcelona i a Madrid al juliol i l'octubre del 1917.

Fa un segle, un moviment polític liderat pel catalanisme va intentar sense èxit un procés constituent aliant-se amb l'esquerra espanyola | La Lliga de Francesc Cambó i Prat de la Riba, després que el govern espanyol decretés l'estat de guerra, van optar per la via pactista i van acabar enviar ministres a Madrid

És afusellat a Montjuïc el pedagog Francesc Ferrer i Guàrdia
El pedagog Francesc Ferrer i Guàrdia, creador de l'Escola Moderna que va canviar el model d'ensanyament a Catalunya, buscant l'experimentació i innovació. Ferrer i Guàrida fou detingut a finals d'agost acusat de ser l'autor i cap de la revolta de la Setmana Tràgica.

L'Escola Moderna va funcionar intermitentment a Barcelona entre el 1901 i el 1909, període en el qual va ser clausurada diverses vegades per la persecució dels sectors polítics i religiosos més conservadors de la ciutat.

El dissabte dia 9 d'octubre del 1909 es constituí el consell de guerra a la Presó Model de Barcelona per a jutjar Francesc Ferrer. Fins les normes del procediment judicial militar, grosserament injustes com són envers l'acusat, no foren observades en el seu cas. Fou condemnat a mort, i, malgrat les manifestacions de protesta que s'organitzaren arreu d'Europa, el 13 d'octubre fou afusellat a Montjuïc.

¿Qué motivos llevaron a la revolución de 1917?
La situació econòmica del país, el descontentament social i una política repressiva van provocar la rebel·lió de les classes obreres. El Palau d'Hivern va ser un dels principals escenaris de la revolució: els bolxevics el van assaltar per fer fora el govern provisional el 25 d'octubre de 1917.

Nom que reben diverses reunions extraoficials de diputats i senadors que tingueren lloc a Barcelona i a Madrid al juliol i l'octubre del 1917.

Fa un segle, un moviment polític liderat pel catalanisme va intentar sense èxit un procés constituent aliant-se amb l'esquerra espanyola | La Lliga de Francesc Cambó i Prat de la Riba, després que el govern espanyol decretés l'estat de guerra, van optar per la via pactista i van acabar enviar ministres a Madrid

# data[].attributes.attachment_link.description
La Setmana Tràgica va ser una sèrie de disturbis a Espanya al juliol de 1909, causats per una vaga en una fàbrica tèxtil a Barcelona. Els enfrontaments entre els manifestants i les forces de l'ordre van provocar la mort d'entre 78 i 100 persones.

# data[].attributes.attachment_caption
Grup 16: Paula Ortiz, Marc Pulido, Gerard Vives i Martí Parareda.

# data[].attributes.headline
ELS ORIGENS DEL CATALANISME POLÍTIC (1830-1901)

# data[].attributes.subject
ELS ORIGENS DEL CATALANISME POLÍTIC (1830-1901)

# data[].attributes.body
Enllaç de l'eix cronològic: https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/1929637/ELS-ORIGENS-DEL-CATALANISME-POLTIC-1895-1923/

El catalanisme es va originar durant el regnat d’Isabel ll com a catalanisme cultural. Va durar desde 1833 fins, aproximadament, al 1870, desprès d’això va sorgir el catalanisme polític, que va romandre durant el sexenni democràtic, el regnat d’Alfons Xll i el regnat d’Alfons Xlll.

El catalanisme va aparèixer al segle XIX, primer com a moviment reivindicatiu de la llengua i la cultura catalanes (cultural) i, més tard, es va afegir a la reivindicació política (polític).

El nacionalisme català cal inserir-lo en el context de l'expansió dels nacionalismes europeus, sobretot arran del moviment del Romanticisme.

# data[].attributes.headline
Eix Els orígens del Catalanisme polític (1830-1901)

# data[].attributes.subject
Eix Els orígens del Catalanisme polític (1830-1901)

# data[].attributes.body
Gladys Roman
Jordina Sagarra
Milena Aslanyan

introducció:
El catalanisme polític va sorgir a partir de la segona meitat del segle XIX, en un context en el qual Catalunya estava vivint una profunda transformació econòmica i social. Durant aquest període, Catalunya va experimentar un fort creixement industrial, que va generar una classe burgesa cada vegada més poderosa i influent.

El catalanisme polític va sorgir com a resposta a la percepció que Catalunya estava sent discriminada per part de l'Estat espanyol, que no reconeixia la llengua i la cultura catalanes i que no respectava els drets polítics i econòmics de la regió. En aquest context, van sorgir diferents moviments polítics i culturals que van defensar la identitat i els drets de Catalunya.

El primer moviment important del catalanisme polític va ser la Renaixença, que va sorgir a partir de la dècada de 1830 i que va defensar la recuperació de la llengua i la cultura catalanes. Aquest moviment va ser liderat per intel·lectuals com Joan Maragall, Jacint Verdaguer i Àngel Guimerà, entre d'altres.

El catalanisme polític va arribar al seu punt àlgid a principis del segle XX, amb la creació de la Mancomunitat de Catalunya el 1914, que va ser la primera institució autònoma de Catalunya en temps moderns. La Mancomunitat va ser creada gràcies a la pressió del catalanisme polític i va suposar un important avenç en la consecució dels drets polítics i econòmics de Catalunya.

https://www.sutori.com/es/historia/els-origens-del-catalanisme-politic-1830-1901--nHLEUUKvViM2emfXJko2Xuxp

# data[].attributes.headline
La Mancomunitat de Catalunya (1914-1923)

# data[].attributes.subject
La Mancomunitat de Catalunya (1914-1923)

# data[].attributes.body
https://www.sutori.com/en/story/la-mancomunitat-de-catalunya--GS97gPtE1DLtiaWqMh4Y3LPb

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To print the story please do so via the link in the story toolbar.

INTROCUCCIÓ

1914-1923
Construcció de la Mancomunitat de Catalunya en el 6 Abril 1914 presidida per Enric Prat de la Riba.
El 1911, Enric Prat de la Riba, president de la Diputació Provincial de Barcelona des del 1907 i un dels dos líders de la Lliga Regionalista juntament amb Francesc Cambó, va decidir impulsar una vella reivindicació catalanista, va guanyar les eleccions generals del 1907 a Catalunya: aglutinar les quatre diputacions catalanes en un únic ens regional. Tot i que la llei era aplicable a totes les províncies espanyoles, només els catalanes van arribar a aprovar-la

NOUCENTISME 1906-1923
El noucentisme va ser un moviment cultural i ideològic molt present a la Catalunya dels primers trenta anys del segle xx.

Prat de la Riba va ser el principal ideòleg i líder de la política cultural del noucentisme. Des d'una posició conservadora, va aconseguir l'hegemonia del partit, de la "Lliga Regionalista", , i establí un programa coherent que va permetre estructurar el país i ser influent políticament a l'estat espanyol. El Noucentisme va posar les bases de la Catalunya moderna i contemporània

Diputació de Barcelona i Institut d'Estudis Catalans 1911

No és fins l'any 1911 quan la Diputació de Barcelona proposa a les altres tres diputacions tirar endavant la iniciativa, que al mes de setembre d'aquell mateix any accepten i aproven les bases de la seva constitució.

6 d' abril de 1914

Enric Prat de la Riba Sarrà (29 de novembre de 1870 - 1 d'agost de 1917) fou un polític i escriptor espanyol, de pensament catalanista. És considerat un dels pares teòrics del nacionalisme català.

Com a president de la Diputació de Barcelona, va impulsar la creació, el 6 d' abril de 1914, de la Mancomunitat de Catalunya, de la qual va ser el primer president, ja que va mantenir fins a la seva mort. Prat de la Riba, que per llavors ja era "netament nacionalista", contribuiria des de la Mancomunitat a la creació d'una "autonomia cultural catalana". En el seu haver també va estar la construcció d'escoles i biblioteques, així com la modernització de carreteres i de la xarxa telefònica

Llei de Mancomunitats i creació de la Mancomunitat
1913

La llei de mancomunitats provincials va ser una norma estatal espanyola promulgada per Reial Decret el 18 de desembre de 1913 que va regular i permetre la constitució i organització dels poders i recursos econòmics de les diputacions provincials

Tasca en educació

1914-1923 La institució va fixar-se en la corrent pedagògica anomenada "escola nova", que volia aconseguir l'educació intel·lectual, social i moral dels infants, i va instaurar-la en diferents escoles arreu de Catalunya.

Es van crear escoles de formació tècnica, per tal que els alumnes sortissin preparats per treballar a la indústria catalana. També es va apostar per la formació de mestres amb l'Escola d'Estiu i per la creació de l'Escola Superior de Bibliotecàries.

Intent de modernització del País

1914-1924 L'aspiració era la "Catalunya Ciutat", la vertebració del país i la seva modernització emmirallant-se en els principals països europeus. Un dels objectius era la provisió d'almenys un telèfon per municipi. No s'arribà a tal meta, però el 1914 només els 38 nuclis urbans més grans disposaven de tal equipament, i 10 anys més tard una xarxa telefònica de gairebé 6.000 quilòmetres de cable arribava a 372 municipis.

CONSTITUCIÓ 1914-1925

La Mancomunitat de Catalunya va ser una institució espanyola que va agrupar, entre 1914 i 1925, les quatre diputacions catalanes en un únic ens regional

Òrgans de govern de la Mancomunitat 1914

la Mancomunitat es basava en tres òrgans fonamentals:

1. l'assemblea general

2. el consell permanent

3. la presidència

Puig i Cadafalch 1867-1956
Personatge polièdric, complex, Josep Puig i Cadafalch (1867-1956) va ser un home de cultura molt notable arquitecte, urbanista, arqueòleg i restaurador d'art romànic i, en segon lloc, un polític. Amb tot, la seva actuació en aquest àmbit l' ha convertit en una figura enormement incòmoda.

Exercint com a president de la Mancomunitat de Catalunya entre 1917 i 1924.

Dissolució

L'any 1924, Primo de Rivera imposa Alfons Sala al capdavant d'aquesta institució catalana. I és el mateix Primo de Rivera qui, l'any 1925, dissol definitivament la Mancomunitat de Catalunya.

Obres claus
La introducció de la constitució va aportar moltes coses noves.

Infraestructures de construcció: carreteres, ferrocarrils, zones franques (parcs de terraplens), aviació comercial.

Modernització de l'educació primària: s'han millorat les escoles i la formació del professorat infantil

Modernització de la formació: tècnica i industrial i agrària.

Modernització de l'assistència social: assistència a mares solteres i persones necessitades

Moltes altres coses importants i útils per a la vida, per exemple: conservació dels boscos, creació de biblioteques, Normalització de la llengua catalana, Modernització de l'art, Estudi i protecció del patrimoni

NOUCENTISME 1906-1923
El noucentisme va ser un moviment cultural i ideològic molt present a la Catalunya dels primers trenta anys del segle xx.

Prat de la Riba va ser el principal ideòleg i líder de la política cultural del noucentisme. Des d'una posició conservadora, va aconseguir l'hegemonia del partit, de la "Lliga Regionalista", , i establí un programa coherent que va permetre estructurar el país i ser influent políticament a l'estat espanyol. El Noucentisme va posar les bases de la Catalunya moderna i contemporània

Diputació de Barcelona i Institut d'Estudis Catalans 1911

No és fins l'any 1911 quan la Diputació de Barcelona proposa a les altres tres diputacions tirar endavant la iniciativa, que al mes de setembre d'aquell mateix any accepten i aproven les bases de la seva constitució.

6 d' abril de 1914

Enric Prat de la Riba Sarrà (29 de novembre de 1870 - 1 d'agost de 1917) fou un polític i escriptor espanyol, de pensament catalanista. És considerat un dels pares teòrics del nacionalisme català.

Com a president de la Diputació de Barcelona, va impulsar la creació, el 6 d' abril de 1914, de la Mancomunitat de Catalunya, de la qual va ser el primer president, ja que va mantenir fins a la seva mort. Prat de la Riba, que per llavors ja era "netament nacionalista", contribuiria des de la Mancomunitat a la creació d'una "autonomia cultural catalana". En el seu haver també va estar la construcció d'escoles i biblioteques, així com la modernització de carreteres i de la xarxa telefònica

Llei de Mancomunitats i creació de la Mancomunitat
1913

La llei de mancomunitats provincials va ser una norma estatal espanyola promulgada per Reial Decret el 18 de desembre de 1913 que va regular i permetre la constitució i organització dels poders i recursos econòmics de les diputacions provincials

Tasca en educació

1914-1923 La institució va fixar-se en la corrent pedagògica anomenada "escola nova", que volia aconseguir l'educació intel·lectual, social i moral dels infants, i va instaurar-la en diferents escoles arreu de Catalunya.

Es van crear escoles de formació tècnica, per tal que els alumnes sortissin preparats per treballar a la indústria catalana. També es va apostar per la formació de mestres amb l'Escola d'Estiu i per la creació de l'Escola Superior de Bibliotecàries.

Intent de modernització del País

1914-1924 L'aspiració era la "Catalunya Ciutat", la vertebració del país i la seva modernització emmirallant-se en els principals països europeus. Un dels objectius era la provisió d'almenys un telèfon per municipi. No s'arribà a tal meta, però el 1914 només els 38 nuclis urbans més grans disposaven de tal equipament, i 10 anys més tard una xarxa telefònica de gairebé 6.000 quilòmetres de cable arribava a 372 municipis.

CONSTITUCIÓ 1914-1925

La Mancomunitat de Catalunya va ser una institució espanyola que va agrupar, entre 1914 i 1925, les quatre diputacions catalanes en un únic ens regional

Òrgans de govern de la Mancomunitat 1914

la Mancomunitat es basava en tres òrgans fonamentals:

1. l'assemblea general

2. el consell permanent

3. la presidència

Puig i Cadafalch 1867-1956
Personatge polièdric, complex, Josep Puig i Cadafalch (1867-1956) va ser un home de cultura molt notable arquitecte, urbanista, arqueòleg i restaurador d'art romànic i, en segon lloc, un polític. Amb tot, la seva actuació en aquest àmbit l' ha convertit en una figura enormement incòmoda.

Exercint com a president de la Mancomunitat de Catalunya entre 1917 i 1924.

Dissolució

L'any 1924, Primo de Rivera imposa Alfons Sala al capdavant d'aquesta institució catalana. I és el mateix Primo de Rivera qui, l'any 1925, dissol definitivament la Mancomunitat de Catalunya.

Obres claus
La introducció de la constitució va aportar moltes coses noves.

Infraestructures de construcció: carreteres, ferrocarrils, zones franques (parcs de terraplens), aviació comercial.

Modernització de l'educació primària: s'han millorat les escoles i la formació del professorat infantil

Modernització de la formació: tècnica i industrial i agrària.

Modernització de l'assistència social: assistència a mares solteres i persones necessitades

Moltes altres coses importants i útils per a la vida, per exemple: conservació dels boscos, creació de biblioteques, Normalització de la llengua catalana, Modernització de l'art, Estudi i protecció del patrimoni

# data[].attributes.attachment_link.description
INTROCUCCIÓ 1914-1923 Construcció de la Mancomunitat de Catalunya en el 6 Abril 1914 presidida per Enric Prat de la Riba. El 1911, Enric Prat de la Riba, president de la Diputació Provincial de Barcelona des del 1907 i un dels dos líders de la Lliga Regionalista juntament amb Francesc Cambó, va decidir impulsar una vella reivindicació catalanista, va guanyar les eleccions generals del 1907 a Catalunya: aglutinar les quatre diputacions catalanes en un únic ens regional.

# data[].attributes.headline
Línia del temps (Grup 24) - Imperi Espanyol (1868- 1921)

# data[].attributes.subject
Línia del temps (Grup 24) - Imperi Espanyol (1868- 1921)

# data[].attributes.body
Enllaç: https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/1929653/Imperi-Espanyol-1868-1921/
Introducció:
L'imperialisme es l'expansió del propi territori o de la mateixa influència a força de dominar altres països i formar una sola unitat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Contact us

We'd love to hear from you. Please send questions or feedback to the below email addresses.

Before contacting us, you may wish to visit our FAQs page which has lots of useful info on Tiki-Toki.

We can be contacted by email at: hello@tiki-toki.com.

You can also follow us on twitter at twitter.com/tiki_toki.

If you are having any problems with Tiki-Toki, please contact us as at: help@tiki-toki.com

# data[].attributes.attachment_link.description
We'd love to hear from you. Please send questions or feedback to the below email addresses. Before contacting us, you may wish to visit our FAQs page which has lots of useful info on Tiki-Toki. We can be contacted by email at: hello@tiki-toki.com. You can also follow us on twitter at twitter.com/tiki_toki.

# data[].attributes.attachment_caption
Grup 23: Oriol Flores, Oriol Mestre, Iraitz Lorences i Yaiza Aguilerade tiempo

# data[].attributes.headline
EVOLUCIÓ DEL SISTEMA POLÍTIC DE LA RESTAURACIÓ 

# data[].attributes.subject
EVOLUCIÓ DEL SISTEMA POLÍTIC DE LA RESTAURACIÓ 

# data[].attributes.body
Va ser un cop d'estat dut a terme pel general Arsenio Martínez Campos el 1874, que va posar fi al règim de la Primera ReAñade multimediapública a Espanya i va instaurar una monarquia constitucional. Aquest esdeveniment va ser conegut com la Restauració borbònica de alfonso XII i va permetre la tornada al poder de la monarquia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Caciquisme i frau electora

Durant la Restauració borbònica, el caciquisme i el frau electoral eren pràctiques comunes a la política espanyola. Els cacics eren líders locals que exercien un gran poder a les seves comunitats, i utilitzaven la seva influència per obtenir vots per al partit que recolzaven. El frau electoral incloïa pràctiques com la compra de vots i l'ús d'intimidació per assegurar-se la victòria a les eleccions.

# data[].attributes.attachment_link.description
EVOLUCIÓ DEL SISTEMA POLÍTIC DE LA RESTAURACIÓ Pronunciament Martínez Campos Va ser un cop d'estat dut a terme pel general Arsenio Martínez Campos el 1874, que va posar fi al règim de la Primera ReAñade multimediapública a Espanya i va instaurar una monarquia constitucional.

# data[].attributes.attachment_caption
Grup 9: Anna Clara Baldratti, Pili Ballester, Tania Ramos i Lucía.

# data[].attributes.body
Introducció:
El catalanisme és un moviment transversal estructurat ciutadana, cultural i políticament d'esquerra, centre i dreta, com que propugna la reconeixença de la personalitat política, històrica, lingüística, cultural i nacional de Catalunya i —en qualques casos— també dels Països Catalans,[1] en tant que minoria nacional. Els moviments homòlegs als territoris de parla catalana són el valencianisme i el mallorquinisme.

Línia del temps:
https://www.sutori.com/es/historia/el-catalanisme-politic--zPnz9gmV2sXhBddTiz8Zz1DW

# data[].attributes.body
Helena Barbero, Ada Sosa, Alessandro mattia i Aleix Sanchez

Introducció:
Quan Alfons XIII accedeix a la majoria d'edat el 1902, la situació política espanyola estava marcada per les conseqüències de la crisi del 1898 i el fracàs dels intents de reforma i regeneració. Aquest problema, juntament amb la guerra del Marroc, l'expansió del moviment obrer i del nacionalisme i les conseqüències derivades de la I Guerra Mundial (1914-1918) i de la Revolució Russa (1917) expliquen la fallida total del sistema de la Restauració . Seguint l'exemple italià, s'intenta solucionar el problema optant per establir una dictadura militar, la del general Miguel Primo de Rivera

Enllaç eix cronològic:
https://www.sutori.com/es/historia/untitled--4GPtHzvDf1MoRRyzeX1wZdMc

# data[].attributes.body
Mateo, Hamza i Zhaira

Al 1868, l'Imperi Espanyol es trobava en una situació d'inestabilitat política i social. El regnat d'Isabel II estava qüestionat per diversos sectors de la societat i el país travessava una crisi econòmica. La revolució va ser impulsada per una coalició de militars, polítics i civils descontents amb el règim d'Isabel II i les polítiques corruptes i autoritàries. El moviment revolucionari es va organitzar al voltant de la figura del general Francisco Serrano, que va liderar una revolta militar a Cadis que es va estendre ràpidament per tot el país.A més, l'economia espanyola estava en crisi i la industrialització tardana i desigual del país en dificultava el desenvolupament econòmic i la modernització.En resum, l'Imperi Espanyol el 1868 es trobava en una situació d'inestabilitat política, social i econòmica, cosa que portaria a un període de convulsió i canvis profunds a les dècades següents.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To print the story please do so via the link in the story toolbar.

INTRODUCCIÓ AL TEMA:

Al 1868, l'Imperi Espanyol es trobava en una situació d'inestabilitat política i social. El regnat d'Isabel II estava qüestionat per diversos sectors de la societat i el país travessava una crisi econòmica. La revolució va ser impulsada per una coalició de militars, polítics i civils descontents amb el règim d'Isabel II i les polítiques corruptes i autoritàries. El moviment revolucionari es va organitzar al voltant de la figura del general Francisco Serrano, que va liderar una revolta militar a Cadis que es va estendre ràpidament per tot el país.A més, l'economia espanyola estava en crisi i la industrialització tardana i desigual del país en dificultava el desenvolupament econòmic i la modernització.En resum, l'Imperi Espanyol el 1868 es trobava en una situació d'inestabilitat política, social i econòmica, cosa que portaria a un període de convulsió i canvis profunds a les dècades següents.

Ho sabies?

Una curiositat interessant sobre l'Imperi Espanyol al segle XIX és que durant aquest període es va produir un gran augment del turisme a Espanya. A mesura que el país experimentava una estabilitat política i econòmica més gran, molts turistes van començar a visitar Espanya per gaudir de la seva rica història i cultura. Les ciutats de Madrid, Barcelona, Sevilla i Granada es van convertir en destinacions turístiques molt populars. A més, el desenvolupament del ferrocarril i altres formes de transport van facilitar el viatge de turistes per tot el país. Aquest augment del turisme va contribuir al desenvolupament econòmic d'Espanya i la promoció del patrimoni cultural i artístic a tot el món.

QUIN VA SER EL SEU MOTIU?

El 1868, l'Imperi Espanyol ja havia disminuït significativament en poder i grandària en comparació del seu apogeu als segles XVI i XVII. L'Imperi Espanyol no va ser el motiu de la Revolució de 1868, encara que l'aixecament va tenir implicacions importants per al futur de l'imperi, ja que la caiguda d'Isabel II va portar a crear una monarquia més liberal i constitucional. Aquesta nova forma de govern va intentar modernitzar el país i el seu sistema polític, però no va aconseguir impedir el declivi de l'imperi en les dècades següents, que va perdre les darreres colònies a finals del segle XIX i principis del XX.

1868

COMENÇAMENT DE L'IMPERI ESPANYOL:

Espanya seguia controlant una gran quantitat de

territoris a Amèrica Llatina i Àsia, i buscava expandir la seva influència en aquestes regions. A més, Espanya estava experimentant una crisi política i econòmica en aquell moment, fet que va fer que el govern s'interessés encara més a buscar noves fonts d'ingressos i oportunitats comercials.

15 de febrer de 1898

Guerra Hispano-Americana i desastre 1898:

La Guerra Hispanoamericana va ser una guerra lliurada entre Espanya i els Estats Units entre abril i agost de 1898, quan els cubans van intervenir en la Guerra d' Independència de Cuba.

Després de la derrota, Espanya va perdre Cuba, Puerto Rico, Filipines i Guam i va passar a ser una dependència colonial dels Estats Units.

La resta de possessions espanyoles al Pacífic van ser transferides a l'Imperi alemany pel Tractat d'Alemanya Occidental de 12 de 1899, pel qual Espanya va cedir a l'últim arxipèlag de l'Imperi alemany: les illes Marianes, les Illes Papa i les Carolines.

A canvi de 25 milions de pessetes per estar indefens davant d'Espanya.

15 de febrer de 1898

Explosió del cuirassat Maine:

L'explosió del cuirassat USS Maine va ser un esdeveniment que va ocórrer el 15 de febrer de 1898 al port de L'Havana, a Cuba. El vaixell, que havia estat enviat a Cuba per protegir els interessos nord-americans durant la guerra d'independència cubana, va patir una explosió que el va enfonsar i va causar la mort de 266 tripulants.La causa exacta de l'explosió encara és desconeguda, però en aquell moment, la premsa nord-americana va culpar Espanya del desastre. Tot i que la veritable causa de l'explosió mai no va ser establerta de manera clara, es va atribuir a una explosió accidental del vaixell per part de la comunitat científica en la dècada de 1970.

En qualsevol cas, l'explosió del cuirassat Maine va ser un esdeveniment important en la història de les relacions entre els Estats Units i Espanya i va conduir a una major implicació dels Estats Units en els afers de Cuba i d'altres països de la regió.

27 de desembre de 1909

1909 Desastre del Barranco del Lobo:

El Desastre del Barranc del Lobo va ser una tragèdia que va ocórrer el 27 de desembre de 1909 a la província de Màlaga, al sud d'Espanya. El grup va ser atacat mentre creuaven el barranc del Lobo, un terreny muntanyós i escarpat.

Els rifenys van emboscar els soldats espanyols des del capdamunt dels turons, causant una gran quantitat de baixes. La manca de coordinació entre les unitats militars, el terreny difícil i la superioritat numèrica i tàctica dels rifenys va contribuir a la massacre.

El resultat del Desastre del Barranc del Lobo va ser una de les pitjors derrotes de l'exèrcit espanyol en la seva història, amb prop de 1.000 morts i més de 500 ferits.

INTRODUCCIÓ AL TEMA:

Al 1868, l'Imperi Espanyol es trobava en una situació d'inestabilitat política i social. El regnat d'Isabel II estava qüestionat per diversos sectors de la societat i el país travessava una crisi econòmica. La revolució va ser impulsada per una coalició de militars, polítics i civils descontents amb el règim d'Isabel II i les polítiques corruptes i autoritàries. El moviment revolucionari es va organitzar al voltant de la figura del general Francisco Serrano, que va liderar una revolta militar a Cadis que es va estendre ràpidament per tot el país.A més, l'economia espanyola estava en crisi i la industrialització tardana i desigual del país en dificultava el desenvolupament econòmic i la modernització.En resum, l'Imperi Espanyol el 1868 es trobava en una situació d'inestabilitat política, social i econòmica, cosa que portaria a un període de convulsió i canvis profunds a les dècades següents.

Ho sabies?

Una curiositat interessant sobre l'Imperi Espanyol al segle XIX és que durant aquest període es va produir un gran augment del turisme a Espanya. A mesura que el país experimentava una estabilitat política i econòmica més gran, molts turistes van començar a visitar Espanya per gaudir de la seva rica història i cultura. Les ciutats de Madrid, Barcelona, Sevilla i Granada es van convertir en destinacions turístiques molt populars. A més, el desenvolupament del ferrocarril i altres formes de transport van facilitar el viatge de turistes per tot el país. Aquest augment del turisme va contribuir al desenvolupament econòmic d'Espanya i la promoció del patrimoni cultural i artístic a tot el món.

QUIN VA SER EL SEU MOTIU?

El 1868, l'Imperi Espanyol ja havia disminuït significativament en poder i grandària en comparació del seu apogeu als segles XVI i XVII. L'Imperi Espanyol no va ser el motiu de la Revolució de 1868, encara que l'aixecament va tenir implicacions importants per al futur de l'imperi, ja que la caiguda d'Isabel II va portar a crear una monarquia més liberal i constitucional. Aquesta nova forma de govern va intentar modernitzar el país i el seu sistema polític, però no va aconseguir impedir el declivi de l'imperi en les dècades següents, que va perdre les darreres colònies a finals del segle XIX i principis del XX.

1868

COMENÇAMENT DE L'IMPERI ESPANYOL:

Espanya seguia controlant una gran quantitat de

territoris a Amèrica Llatina i Àsia, i buscava expandir la seva influència en aquestes regions. A més, Espanya estava experimentant una crisi política i econòmica en aquell moment, fet que va fer que el govern s'interessés encara més a buscar noves fonts d'ingressos i oportunitats comercials.

15 de febrer de 1898

Guerra Hispano-Americana i desastre 1898:

La Guerra Hispanoamericana va ser una guerra lliurada entre Espanya i els Estats Units entre abril i agost de 1898, quan els cubans van intervenir en la Guerra d' Independència de Cuba.

Després de la derrota, Espanya va perdre Cuba, Puerto Rico, Filipines i Guam i va passar a ser una dependència colonial dels Estats Units.

La resta de possessions espanyoles al Pacífic van ser transferides a l'Imperi alemany pel Tractat d'Alemanya Occidental de 12 de 1899, pel qual Espanya va cedir a l'últim arxipèlag de l'Imperi alemany: les illes Marianes, les Illes Papa i les Carolines.

A canvi de 25 milions de pessetes per estar indefens davant d'Espanya.

15 de febrer de 1898

Explosió del cuirassat Maine:

L'explosió del cuirassat USS Maine va ser un esdeveniment que va ocórrer el 15 de febrer de 1898 al port de L'Havana, a Cuba. El vaixell, que havia estat enviat a Cuba per protegir els interessos nord-americans durant la guerra d'independència cubana, va patir una explosió que el va enfonsar i va causar la mort de 266 tripulants.La causa exacta de l'explosió encara és desconeguda, però en aquell moment, la premsa nord-americana va culpar Espanya del desastre. Tot i que la veritable causa de l'explosió mai no va ser establerta de manera clara, es va atribuir a una explosió accidental del vaixell per part de la comunitat científica en la dècada de 1970.

En qualsevol cas, l'explosió del cuirassat Maine va ser un esdeveniment important en la història de les relacions entre els Estats Units i Espanya i va conduir a una major implicació dels Estats Units en els afers de Cuba i d'altres països de la regió.

27 de desembre de 1909

1909 Desastre del Barranco del Lobo:

El Desastre del Barranc del Lobo va ser una tragèdia que va ocórrer el 27 de desembre de 1909 a la província de Màlaga, al sud d'Espanya. El grup va ser atacat mentre creuaven el barranc del Lobo, un terreny muntanyós i escarpat.

Els rifenys van emboscar els soldats espanyols des del capdamunt dels turons, causant una gran quantitat de baixes. La manca de coordinació entre les unitats militars, el terreny difícil i la superioritat numèrica i tàctica dels rifenys va contribuir a la massacre.

El resultat del Desastre del Barranc del Lobo va ser una de les pitjors derrotes de l'exèrcit espanyol en la seva història, amb prop de 1.000 morts i més de 500 ferits.

# data[].attributes.attachment_link.description
1868-1921 INTRODUCCIÓ AL TEMA: Al 1868, l'Imperi Espanyol es trobava en una situació d'inestabilitat política i social. El regnat d'Isabel II estava qüestionat per diversos sectors de la societat i el país travessava una crisi econòmica. La revolució va ser impulsada per una coalició de militars, polítics i civils descontents amb el règim d'Isabel II i les polítiques corruptes i autoritàries.

# data[].attributes.attachment_caption
Grup 21: Alex O. Alex P. Arnau F. Biel B. 

# data[].attributes.body
Introducció:
A Espanya, el segle XX comença després de la derrota militar del 1898 a les mans dels EUA que suposa la pèrdua de Cuba, Puerto Rico i les Filipines.

El desenllaç de la guerra, encara que és inevitable, era difícilment acceptable per a la mentalitat política de la Restauració, que conservava el somni del passat imperial espanyol.  La crisi d'identitat que segueix la derrota inicia un conflicte, que durarà gran part del segle XX, entre els que pretenen recuperar la ideologia imperial del passat, i els que veuen la necessitat de construir una consciència nacional des de la perspectiva moderna i liberal de les altres nacions europees.

Aquesta tensió es tradueix en contrastants formes de govern: la monarquia d'Alfons XIII, la dictadura del cosí de Rivera, la república, la dictadura franquista i finalment la monarquia actual de Joan Carles I, que se sustenta sobre un sistema democràtic parlamentari.

Eix cronològic

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A Espanya, el segle XX comença després de la derrota militar del 1898 a les mans dels EUA que suposa la pèrdua de Cuba, Puerto Rico i les Filipines.

El desenllaç de la guerra, encara que és inevitable, era difícilment acceptable per a la mentalitat política de la Restauració, que conservava el somni del passat imperial espanyol. La crisi d'identitat que segueix la derrota inicia un conflicte, que durarà gran part del segle XX, entre els que pretenen recuperar la ideologia imperial del passat, i els que veuen la necessitat de construir una consciència nacional des de la perspectiva moderna i liberal de les altres nacions europees.

Aquesta tensió es tradueix en contrastants formes de govern: la monarquia d'Alfons XIII, la dictadura del cosí de Rivera, la república, la dictadura franquista i finalment la monarquia actual de Joan Carles I, que se sustenta sobre un sistema democràtic parlamentari.

Setmana Tràgica:
La setmana tràgica va ser la protesta per l'enviament d'homes a la guerra amb el Marroc.

Durant la Setmana Tràgica els revolucionaris no només van protestar a Barcelona, també a altres ciutats catalanes com Tarragona. En el període d'aquesta única setmana, van desaparèixer moltes obres d'art, van profanar cementiris, cremar escoles, biblioteques i esglésies, descarrilar tramvies i fins i tot dinamitar algunes vies de tren.

Al final d'aquesta setmana es calcula que van morir més de 100 persones i més de 500 ferits.

Després d'aquesta setmana, unes 450 persones van ser jutjats i 17 van ser condemnats a mort.

Afusellament de Ferrer i Guàrdia
L'afusellament de Ferrer i Guàrdia va tenir lloc el 12 d'octubre del 1909 a Barcelona, Espanya. Ferrer i Guàrdia era un anarquista i educador espanyol que va fundar l'escola moderna de raciocini de Barcelona, coneguda com a "Escola Moderna". Va ser acusat de ser el líder d'una rebel·lió a Barcelona el 1909, la de la Setmana Tràgica, i va ser afusellat sense un judici just.

Aquest esdeveniment és considerat un moment clau en la història de la lluita pels drets civils i les llibertats individuals a Espanya i Europa en general. La mort de Ferrer i Guàrdia va provocar protestes i manifestacions a tot Europa i Amèrica del Nord, i el seu llegat ha estat un recordatori constant de la importància de la llibertat d'expressió i de l'educació.

Assemblea de Parlamentaris 1917
L'Assemblea de Parlamentaris del 1917 va ser una reunió important de polítics i representants de la societat catalana que es van reunir per parlar de com podien millorar les coses a Catalunya. Era una època en què els catalans volien més autonomia i més poder per a decidir les coses que els afectaven.

Els parlamentaris es van reunir per parlar de temes rellevants com la cultura catalana, la llengua, l'economia i les lleis. Van discutir sobre com podien millorar la situació a Catalunya i van fer propostes per aconseguir-ho.

Aquesta reunió va ser molt important perquè va ser la primera vegada que molts polítics i representants de la societat catalana es van unir per defensar els interessos de Catalunya. Va ser un pas crític en la lluita per obtenir més autonomia i més poder per als catalans.

Revolució Russa Octubre 1917 i Tensions revolucionàries a Europa
La Revolució Russa d'octubre de 1917 va ser un esdeveniment molt important perquè va suposar el final del tsarisme i la creació del primer Estat socialista del món. Després d'això, es van crear molts altres Estats socialistes arreu del món.

Però també va haver-hi moltes tensions a Europa a causa d'aquesta revolució, ja que els països capitalistes tenien por que es propagués el comunisme. Va haver-hi conflictes i guerres que van durar dècades i que van canviar la història del món.

Les tensions revolucionàries a Europa van ser a causa de les ideologies diferents que tenien els països i les persones. Hi havia molts moviments i ideologies polítiques diferents que volien canviar les coses a Europa, i això va provocar molts enfrontaments i conflictes.

Vaga de la Canadenca 1919:
La Vaga de la Canadenca va ser un esdeveniment important a Espanya el 1919. Els treballadors de la fàbrica es van queixar perquè no guanyaven prou diners i les condicions de treball eren dolentes. La vaga va ser molt forta i la policia va haver d'actuar per acabar-la, cosa que va causar conflictes violents entre els treballadors i la policia.

Aquesta vaga mostra la tensió entre els treballadors i les autoritats en aquell moment i va ser un punt d'inflexió en la lluita pels drets laborals a Espanya. La Vaga de la Canadenca és un exemple rellevant de com els treballadors van lluitar per la igualtat i la justícia.

En resum, la vaga de la Canadenca del 1919 va ser un moment clau en la història laboral d'Espanya i un pas important cap a millors condicions de treball i drets laborals per als treballadors.

Assassinat Salvador Seguí- Pistolerisme:
L'assassinat de Salvador Seguí va passar fa molts anys a Barcelona. Ell era un sindicalista molt important i defensor dels drets dels treballadors. Però hi havia molts grups que no estaven d'acord amb les seves idees i van decidir matar-lo. Van utilitzar armes i van disparar contra ell, cosa que va provocar la seva mort.

Això va ser un exemple del pistolerisme, que és quan les persones fan servir les armes per aconseguir els seus objectius, en lloc de parlar i arribar a acords pacífics. Però després de l'assassinat de Salvador Seguí, moltes persones van començar a veure que el pistolerisme no era la solució i que havien de trobar altres maneres de resoldre els conflictes.

# data[].attributes.attachment_link.description
A Espanya, el segle XX comença després de la derrota militar del 1898 a les mans dels EUA que suposa la pèrdua de Cuba, Puerto Rico i les Filipines. El desenllaç de la guerra, encara que és inevitable, era difícilment acceptable per a la mentalitat política de la Restauració, que conservava el somni del passat imperial espanyol.

# data[].attributes.headline
El Bipartidisme i torn pacífic espanyol, G10 (Nèstor, Joaquin, Carlota)

# data[].attributes.subject
El Bipartidisme i torn pacífic espanyol, G10 (Nèstor, Joaquin, Carlota)

# data[].attributes.body
Després de la proclamació d'Alfonso XII com a rei d'Espanya el 1874, es va establir un sistema bipartidista que va durar fins a la proclamació de la Segona República el 1931. El Partit Liberal i el Partit Conservador es van alternar en el poder durant aquest període, amb alguns governs presidits per líders carismàtics, com Antonio Cánovas del Castillo i Práxedes Mateo Sagasta. Aquest bipartidisme va proporcionar estabilitat política al país, però també va excloure altres forces polítiques i va crear tensions socials que finalment van conduir a la caiguda de la monarquia i a l'establiment de la Segona República.

# data[].attributes.attachment_link.description
Després de la proclamació d'Alfonso XII com a rei d'Espanya el 1874, es va establir un sistema bipartidista que va durar fins a la proclamació de la Segona República el 1931. El Partit Liberal i el Partit Conservador es van alternar en el poder durant aquest període, amb alguns governs presidits per líders carismàtics, com Antonio Cánovas del Castillo i Práxedes Mateo Sagasta.

# data[].attributes.headline
EL MOVIMENT OBRER (G15: Nora Brasal, Joana Verplancke i Hugo Miró)

# data[].attributes.subject
EL MOVIMENT OBRER (G15: Nora Brasal, Joana Verplancke i Hugo Miró)

# data[].attributes.body
El moviment obrer, és un moviment polític en el qual els treballadors assalariats s'associen, temporal o permanentment, amb finalitats professionals o polítics, però sempre en funció de la seva naturalesa obrera, és a dir, de la seva condició de persona que embeni la seva força de treball a una altra, anomenada capitalista, que posseeix els mitjans de producció i que és també propietària dels béns produït.

https://www.sutori.com/es/historia/moviment-obrer-1868-1914--GmJG521y3YFkyP9NgAxtVAWK

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To print the story please do so via the link in the story toolbar.

El moviment obrer és un fenomen social i polític que té els seus orígens a Anglaterra en el segle XVIII. Aquest fenomen va tenir com a principal objectiu millorar el benestar dels treballadors i va sorgir a partir de la Revolució Industrial i els canvis que va portar

Entre les primeres manifestacions col·lectives del descontentament obrer destaquen les que tenien com a objectiu la destrucció de les fàbriques i les màquines, a les quals es considerava responsables del deteriorament de les condicions de vida dels obrers i de la desocupació, principal flagell del proletariat.

Manifestacions obreres a Espanya:

Fins al Sexenni Democràtic (1868-1874) no es va començar a formar una consciència obrera entre la classe treballadora espanyola. A partir de la guerra de la Independència (1808-1814) i fins al començament del Sexenni Democràtic en 1868, només es pot parlar prehistòria del moviment obrer espanyol.

Es calcula que en 1860 hi havia entorn de cent cinquanta mil obrers industrials al país, més de la meitat dels quals vivia a Catalunya.

En 1870 s'havia celebrat a Barcelona el primer congrés obrer. En 1872, es va organitzar a Saragossa un segon congrés de les organitzacions afiliades a la Internacional (AIT) i agrupades en la Federació Regional Espanyola de la AIT (FRE). En aquest congrés es va produir l'escissió definitiva del moviment obrer en dues tendències: una anarquista, partidària d'aconseguir l'emancipació econòmica de les classes treballadores al marge de l'Estat i en lluita contra ell, mentre que el corrent socialista-marxista defensava la necessitat de participar en la vida política per a arribar a dominar l'Estat i, des de dins de l'Estat, procedir a l'emancipació dels treballadors.

Pablo Iglesias Posse.

(Ferrol, La Corunya, 17 d'octubre de 1850-Madrid, 9 de desembre de 1925) va ser un polític espanyol, d'ideologia marxista, fundador del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) i de la Unió General de Treballadors (UGT). Considerat el pare del socialisme a Espanya, la seva figura és reivindicada i mantinguda per la Fundació Pablo Iglesias.

La Confederació Nacional del Treball és una confederació de sindicats de classe, que agrupen treballadors/as de tots els oficis sense distinció en els seus sindicats de ram. La CNT és una eina de lluita per a tota la classe treballadora.

Fundada en 1910 en Barcelona, a partir de la unión de las sociedades obreras no vinculadas a las corrientes socialdemócratas, la CNT sigue fiel a los principios anarcosindicalistas, y es la única heredera en el Estado español del espíritu de la Primera Internacional.

Del 28 al 30 de juny de 1918, la Confederació Regional del Treball de Catalunya va celebrar el seu congrés més important, conegut popularment com el Congrés de Sants. El míting de clausura del congrés es va fer el dia 1 de juliol en la seu del Centre Autonomista de Dependents del Comerç i la Indústria, situat en la rambla de Santa Mònica.

Van assistir al congrés 153 delegats de 158 associacions obreres (sindicats, federacions locals, comarcals, regionals, centres d'estudis, etcètera), que representaven prop de 75.000 afiliats de tota Catalunya. Es van aprovar uns nous estatuts de la Confederació Regional del Treball de Catalunya, que van establir la formació dels sindicats únics d'indústria, amb l'objectiu de substituir a les societats d'ofici tradicionals amb la finalitat de fer front, de manera més eficaç, a les noves formes de la producció capitalista.

Altres acords van ser prioritzar l'acció directa en la resolució dels conflictes laborals -és a dir, la negociació directa entre patrons i sindicat, sense intermediaris-, potenciar la sindicació femenina, impulsar les escoles racionalistes, reivindicar la jornada de vuit hores, l'establiment de salaris mínims, l'abolició del treball a preu fet, etcètera.

El moviment obrer és un fenomen social i polític que té els seus orígens a Anglaterra en el segle XVIII. Aquest fenomen va tenir com a principal objectiu millorar el benestar dels treballadors i va sorgir a partir de la Revolució Industrial i els canvis que va portar

Entre les primeres manifestacions col·lectives del descontentament obrer destaquen les que tenien com a objectiu la destrucció de les fàbriques i les màquines, a les quals es considerava responsables del deteriorament de les condicions de vida dels obrers i de la desocupació, principal flagell del proletariat.

Manifestacions obreres a Espanya:

Fins al Sexenni Democràtic (1868-1874) no es va començar a formar una consciència obrera entre la classe treballadora espanyola. A partir de la guerra de la Independència (1808-1814) i fins al començament del Sexenni Democràtic en 1868, només es pot parlar prehistòria del moviment obrer espanyol.

Es calcula que en 1860 hi havia entorn de cent cinquanta mil obrers industrials al país, més de la meitat dels quals vivia a Catalunya.

En 1870 s'havia celebrat a Barcelona el primer congrés obrer. En 1872, es va organitzar a Saragossa un segon congrés de les organitzacions afiliades a la Internacional (AIT) i agrupades en la Federació Regional Espanyola de la AIT (FRE). En aquest congrés es va produir l'escissió definitiva del moviment obrer en dues tendències: una anarquista, partidària d'aconseguir l'emancipació econòmica de les classes treballadores al marge de l'Estat i en lluita contra ell, mentre que el corrent socialista-marxista defensava la necessitat de participar en la vida política per a arribar a dominar l'Estat i, des de dins de l'Estat, procedir a l'emancipació dels treballadors.

Pablo Iglesias Posse.
(Ferrol, La Corunya, 17 d'octubre de 1850-Madrid, 9 de desembre de 1925) va ser un polític espanyol, d'ideologia marxista, fundador del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) i de la Unió General de Treballadors (UGT). Considerat el pare del socialisme a Espanya, la seva figura és reivindicada i mantinguda per la Fundació Pablo Iglesias.

La Confederació Nacional del Treball és una confederació de sindicats de classe, que agrupen treballadors/as de tots els oficis sense distinció en els seus sindicats de ram. La CNT és una eina de lluita per a tota la classe treballadora.

Fundada en 1910 en Barcelona, a partir de la unión de las sociedades obreras no vinculadas a las corrientes socialdemócratas, la CNT sigue fiel a los principios anarcosindicalistas, y es la única heredera en el Estado español del espíritu de la Primera Internacional.

Del 28 al 30 de juny de 1918, la Confederació Regional del Treball de Catalunya va celebrar el seu congrés més important, conegut popularment com el Congrés de Sants. El míting de clausura del congrés es va fer el dia 1 de juliol en la seu del Centre Autonomista de Dependents del Comerç i la Indústria, situat en la rambla de Santa Mònica.

Van assistir al congrés 153 delegats de 158 associacions obreres (sindicats, federacions locals, comarcals, regionals, centres d'estudis, etcètera), que representaven prop de 75.000 afiliats de tota Catalunya. Es van aprovar uns nous estatuts de la Confederació Regional del Treball de Catalunya, que van establir la formació dels sindicats únics d'indústria, amb l'objectiu de substituir a les societats d'ofici tradicionals amb la finalitat de fer front, de manera més eficaç, a les noves formes de la producció capitalista.

Altres acords van ser prioritzar l'acció directa en la resolució dels conflictes laborals -és a dir, la negociació directa entre patrons i sindicat, sense intermediaris-, potenciar la sindicació femenina, impulsar les escoles racionalistes, reivindicar la jornada de vuit hores, l'establiment de salaris mínims, l'abolició del treball a preu fet, etcètera.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fet per: Nora Brasal, Hugo Miró i Joana Verplancke El moviment obrer és un fenomen social i polític que té els seus orígens a Anglaterra en el segle XVIII.

# data[].attributes.body
El moviment obrer, també conegut com a obrerisme, és un moviment polític en el qual els treballadors assalariats s'associen, temporalment o permanentment, amb finalitats professionals o polítiques, però sempre en funció de la seva naturalesa obrera, és a dir, de la seva condició de «persona que ven la seva força de treball a una altra, anomenada capitalista, que posseeix els mitjans de producció i que és també dubta dels béns produïts

https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/1929638/el-moviment-obrer/

# data[].attributes.body
El catalanisme era regionalista, federalista o autonomista, i aspirava a preservar l'autonomia de Catalunya i el restabliment de les institucions i, alhora, contribuir a construir un nou model d'estat espanyol descentralitzat.

# data[].attributes.attachment_link.description
Paula, Julia y Shayna 1869: El Pacte de Tortosa: va ser un manifest ideològic i un projecte d’organització de les forces republicanofederals de Catalunya, València, Aragó i les Illes Balears signat pels representants del Partit Republicà Democràtic Federal en aquests territoris de l’antiga Corona d’…

# data[].attributes.body
Miguel Primo de Rivera (Jerez de la Frontera, 8 de gener de 1870-París, 16 de març de 1930) va ser un dictador i militar espanyol que va governar el país entre 1923 i 1930, després d'encapçalar, el 13 de setembre de 1923, un cop d'estat que comptava amb el vistiplau del propi monarca.​

Eix cronològic: https://www.sutori.com/es/historia/dictadura-de-miguel-primo-de-rivera--Ltr8E9eGEDNCyQYSXJ7kmnUd

Biografia Miguel Primo de Rivera:
https://www.biografiasyvidas.com/biografia/p/primo_miguel.htm

Vídeo:
https://www.youtube.com/watch?v=GDcG4Dw3y7s

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Miguel Primo de Rivera y Orbaneja, Jerez de la Frontera, Cádiz, 1870 - París, 1930) Militar y dictador español. Procedía de una familia de militares ilustres, en la que había destacado su tío Fernando Primo de Rivera, marqués de Estella (1831-1921), héroe de la última guerra carlista, gobernador de Filipinas y varias veces ministro de la Guerra. Miguel Primo de Rivera ingresó en el ejército a los catorce años y desarrolló la mayor parte de su carrera en destinos coloniales: Marruecos, Cuba y Filipinas (adonde acompañó a su tío) fueron los escenarios que le permitieron ascender rápidamente por méritos de guerra, de manera que en 1912 ya era general.

Miguel Primo de Rivera

Vinculado por su formación al grupo de militares africanistas, defendió sin embargo el abandono de las colonias norteafricanas, por lo que hubo de sufrir represalias políticas. Desde 1919 pasó a destinos en la Península, que le pusieron en contacto con los agudos problemas sociales y políticos de la época: fue capitán general de Valencia, de Madrid y de Barcelona.

Desde este último puesto, que ocupó en 1922, se vio confrontado a los problemas de orden público de la ciudad en la época del terrorismo anarquista, del pistolerismo patronal, del auge del catalanismo, de la inestabilidad ministerial y de la descomposición del sistema de partidos. Como reacción, Primo de Rivera enarboló sus ideales militaristas, nacionalistas y autoritarios para dar un golpe de Estado en 1923, que puso en suspenso la Constitución, disolvió el Parlamento e implantó una dictadura (1923-1930).

Con la connivencia del rey Alfonso XIII y la aquiescencia de buena parte de la patronal, del clero, del ejército y de las fuerzas conservadoras, Primo de Rivera encabezó un Directorio Militar que concentró todos los poderes del Estado excluyendo a los políticos profesionales. Inicialmente encontró poca resistencia, en la medida en que venía a sustituir a un régimen desprestigiado y en que prometía una dictadura meramente transitoria inspirada en los ideales expresados por los regeneracionistas de comienzos de siglo (como Joaquín Costa), para restaurar el orden y desarraigar la influencia caciquil de la vida política (incluso los socialistas le prestaron una benévola neutralidad). Aunque formalmente se inspirara a veces en el modelo fascista de la Italia de Mussolini, su dictadura fue más moderada y conservadora.

Durante los años del Directorio Militar (1923-25) se limitó a perseguir a los anarquistas (cuyo sindicato CNT fue declarado ilegal), a liquidar la Mancomunidad de Cataluña (primer experimento de autogobierno regional), a desterrar de la vida política a los partidos y las instituciones representativas (sustituidos por tecnócratas conservadores, agrupados a partir de 1924 en la Unión Patriótica), a reforzar el proteccionismo estatal en favor de la industria nacional y a fomentar la construcción de grandes obras públicas.

Uno de sus mayores éxitos consistió en consolidar la presencia española en Marruecos mediante una victoria militar que puso fin a años de permanentes guerras y dificultades (como el "Desastre de Annual" de 1921, por el que se habían querido pedir responsabilidades a los militares y al propio rey, propiciando el golpe de Estado de 1923): el desembarco de Alhucemas (1925) formó parte de una operación combinada con el ejército francés para acabar con la rebelión de las cabilas del Rif. Si bien contradecía todas las ideas anteriores del dictador, fue un éxito tan significativo que animó a Primo de Rivera a institucionalizar su dictadura de forma duradera.

El Directorio Militar dio paso a un Directorio Civil (1925-30) y se reunió una Asamblea Nacional (1927) que elaboró un anteproyecto de Constitución (1929). Aquel simulacro de Parlamento no democrático, sin embargo, mostró la diversidad de posiciones políticas que había entre los seguidores de la dictadura, entre católicos conservadores de viejo cuño y corporativistas autoritarios atraídos por el fascismo. Divididas las huestes primorriveristas y enrarecidas las relaciones del dictador con el rey, no fueron capaces de afrontar el auge de la oposición, crecientemente unida y movilizada ante la amenaza de ver perpetuarse el régimen. Socialistas y republicanos se unieron en la campaña contra la dictadura, que amenazaba con arrastrar también a la Monarquía que la había apoyado; estudiantes, obreros e intelectuales se manifestaban en contra del régimen; y los propios militares conspiraban contra Primo de Rivera.

Finalmente, desautorizado por los altos mandos militares y por el rey, Primo de Rivera presentó su dimisión en 1930 y se exilió en París, no sin antes recomendar a Alfonso XIII algunos nombres de militares que podrían sucederle (entre ellos el general Dámaso Berenguer, que asumió la presidencia). En París moría dos meses más tarde, en medio de una gran amargura y decepción por las ingratitudes recibidas. Su hijo mayor, José Antonio Primo de Rivera, entraría en la política poco después para reivindicar la memoria de su padre, según dijo.

Cómo citar este artículo:
Fernández, Tomás y Tamaro, Elena. "". En Biografías y Vidas. La enciclopedia biográfica en línea [Internet]. Barcelona, España, 2004. Disponible en [fecha de acceso: ].

# data[].attributes.attachment_link.description
(Miguel Primo de Rivera y Orbaneja, Jerez de la Frontera, Cádiz, 1870 - París, 1930) Militar y dictador español. Procedía de una familia de militares ilustres, en la que había destacado su tío Fernando Primo de Rivera, marqués de Estella (1831-1921), héroe de la última guerra carlista, gobernador de Filipinas y varias veces ministro de la Guerra.

# data[].attributes.body
El Moviment Obrer

El moviment obrer a Espanya durant el període 1868-1914 es va caracteritzar per una forta presència d‟associacions obreres i sindicals, que van lluitar per millorar les condicions laborals, el salari, la seguretat i el benestar dels treballadors. Aquestes organitzacions es van veure influenciades per les idees socialistes i anarquistes que es van propagar arreu d'Europa en aquesta època.

Enllaç:
https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/1929666/EL-MOVIMENT-OBRER-1868-1914/

# data[].attributes.headline
LA MANCOMUNITAT DE CATALUNYA (1914- 1923) Gerard, Moha i Ainoa.

# data[].attributes.subject
LA MANCOMUNITAT DE CATALUNYA (1914- 1923) Gerard, Moha i Ainoa.

# data[].attributes.body
La Mancomunitat de Catalunya va ser un ens politicoadministratiu creat el 1914 i que va existir fins al 1925. Va ser una institució d'autogovern regional establerta per la Llei de Mancomunitats de 1913 a Espanya, que permetia a diverses províncies unir-se per gestionar conjuntament certes competències.

La Mancomunitat de Catalunya era formada per quatre províncies catalanes: Barcelona, ​​Girona, Lleida i Tarragona. El seu objectiu principal era la promoció del progrés econòmic, social i cultural de la regió i la millora de la qualitat de vida dels catalans. Per això, la Mancomunitat s'encarregava d'àrees com l'agricultura, la indústria, la sanitat, l'educació o la cultura.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Contact us

We'd love to hear from you. Please send questions or feedback to the below email addresses.

Before contacting us, you may wish to visit our FAQs page which has lots of useful info on Tiki-Toki.

We can be contacted by email at: hello@tiki-toki.com.

You can also follow us on twitter at twitter.com/tiki_toki.

If you are having any problems with Tiki-Toki, please contact us as at: help@tiki-toki.com

# data[].attributes.attachment_link.description
La Mancomunitat de Catalunya va ser un ens politicoadministratiu creat el 1914 i que va existir fins al 1925. Va ser una institució d'autogovern regional establerta per la Llei de Mancomunitats de 1913 a Espanya, que permetia a diverses províncies unir-se per gestionar conjuntament certes competències.

# data[].attributes.headline
Dictadura Miguel Primo de Rivera Grup 23 

# data[].attributes.subject
Dictadura Miguel Primo de Rivera Grup 23 

# data[].attributes.body
Fet per: Isaac Cuevas, Erik Chaves , Ibai Justo i Lucas Linares.
Introducció:
La dictadura de Primo de Rivera va ser un règim polític iniciat amb un cop d'estat del capità general de Catalunya el 13 de septembre de 1923. La Dictadura es va desenvolupar entre 1923 i 1930, i es donarà pas a un procés de transcisió fins a la Segona Republicaper que es va anomenar Dictablanda encapselada per Dámaso Berenguer. El general Primo de Rivera va morir al exìli a París en 1930.
Enllaç del Video:
https://www.sutori.com/es/historia/la-dictadura-de-primo-de-rivera--E1C4MC55AaU5PDWBBv4axNfZ

# data[].attributes.body
L'època que abasta entre 1868 i 1921 a Espanya es coneix com a Restauració, perquè va ser un període en què es va restaurar la monarquia borbònica al tron espanyol després del període d'instabilitat política que va tenir lloc durant la primera meitat del segle XIX.

Durant aquesta època, Espanya es va esforçar per mantenir el seu imperi colonial, que incloua les Filipines, Cuba, Puerto Rico, la Guiné Equatorial i altres territoris. Això va portar a una sèrie de guerres colonials, com la Guerra de Cuba i la Guerra del Rif a Marroc, que van posar a prova l'exèrcit espanyol i van provocar una gran inestabilitat política a Espanya.

En aquest període, també es van produir canvis significatius en la societat espanyola, com el sorgiment del moviment obrer i el naixement dels primers partits polítics moderns. Així mateix, van sorgir corrents intel·lectuals com el regeneracionisme i la Generació del 98, que van criticar la decadència i el retard del país enfront de les nacions europees més desenvolupades.

En resum, l'imperi espanyol durant aquesta època va estar marcat per les guerres colonials, la inestabilitat política, els canvis socials i la crisi de la identitat nacional.

Enllaç:
https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/1929658/LIMPERI-ESPANYOL/