# data[].attributes.location_name
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.body
Карфаге́н, також Картаге́на  — фінікійська держава із столицею в однойменному місті, яка існувала в давнину на півночі Африки, на терені сучасного Тунісу.
Карфаген заснований колоністами з фінікійського міста Тір в IX ст. до н. е. Існує дві прийняті дати заснування Карфагена: 825—823 до н. е. або 814—813 до н. е., при цьому в літературі частіше наводять останню дату.
Згідно з переказами, місто заснувала цариця Дідона, котра втекла з міста Тір після того, як її брат Пігмаліон, цар Тіра, убив її чоловіка Сіхея, щоб заволодіти його багатством. Протягом всієї історії Карфагена жителі міста славились діловою хваткою. Згідно з легендою про заснування міста, Дідона домовилася з місцевим племенем купити стільки землі, скільки покриє бича шкура. Вона розрізала шкуру на вузькі паски і, зробивши з них коло, заволоділа великим пагорбом. Тому поставлена на цьому місці цитадель носила назву Бірса, що означає грецькою «шкура».
Після падіння фінікійського впливу в Західному Середземномор'ї Карфаген перепідпорядковує собі колишні фінікійські колонії завдяки вигідному географічному положенню. До III ст. до н. е. він стає найбільшою державою на заході Середземного моря, підпорядкувавши Південну Іспанію, узбережжя Північної Африки, велику частину Сицилії і Сардинії, Корсику. Після Пунічних воєн проти Риму Карфаген втратив свої завоювання і був зруйнований у 146 році до н. е., його територія була перетворена в римську провінцію Африка. Юлій Цезар запропонував заснувати на його місці колонію, яка була заснована після його смерті.
У 420—430-ті роки контроль Західної Римської імперії над провінцією був втрачений внаслідок сепаратистських заколотів і захоплення германським плем'ям вандалів, що заснували своє королівство зі столицею в Карфагені. Після завоювання Північної Африки імператором Візантії Юстиніаном місто Карфаген стало столицею Карфагенського екзархату. Остаточно втратило своє значення після завоювання арабами наприкінці VII століття.

Розташування
Карфаген був заснований на мисі з виходами до моря на півночі і півдні. Розташування міста зробило його лідером морської торгівлі Середземномор'я. Всі судна, що перетинають море, неминуче проходили між Сицилією і узбережжям Тунісу.
У межах міста були вириті дві великі штучні гавані: одна для військового флоту, здатна вмістити 220 військових кораблів, інша для комерційної торгівлі. На перешийку, що розділяв гавані, була побудована величезна башта, оточена стіною.
Протяжність масивних міських стін становила 37 кілометрів, а висота в деяких місцях досягала 12 метрів. Більшість стін було розташована на березі, що робило місто неприступним з боку моря. Місто мало величезний цвинтар, культові місця, ринки, муніципалітет, вежі й театр. Воно було розділене на чотири однакових житлових райони. Посередині міста стояла висока цитадель, яка називалася Бірса. Карфаген був одним з найбільших міст в елліністичні часи (за деякими оцінками, більшою була тільки Александрія) і числився серед найбільших міст давнини.

# data[].attributes.location_name
Горад Бібл, Ливан

# data[].attributes.body
Бібл - прадавнє фінікійське місто було одним з великих портів у колишні часи. Нині на його місці розташовується арабське місто Джебейл. В 32 кілометрах від нього перебуває сучасна столиця Лівану - Бейрут. Бібл, що займає частину узбережжя Середземного моря, був відомий деякий час як місце поклоніння богу Адонісу.
Прадавнє поселення відоме з 4 століття до нашої ери. Через його порт у Грецію йшов на експорт папірус, іменований Біблос. Від нього відбулася назва міста, територія якого була відома храмами Ваала. Прадавні єгиптяни вважали, що в Біблі Ісіда виявила в дерев'яному ящику тіло Осіріса.
Починаючи з 3 тисячоріччя до нашої ери місто мало налагоджені торговельні зв'язки з Єгиптом. Але вже до кінця цього періоду намітився економічний занепад. Відбулася масштабна пожежа, що поглинула храм Володарки Бібла. Незважаючи на значні втрати місто знову стало великим центром морської торгівлі в 2 тисячоріччі до нашої ери.
На територію Єгипту з Бібла поставлялися маслинове масло, ароматне вино й деревина. У той час як у місто з Єгипту прибував папірус. У ті часи правителі Бібла користувалися єгипетською мовою як офіційним. Відомо, що перші фараони 24 династії Шешонк і Осоркон, мали істотний вплив на правителів Бібла, хоча до того періоду процвітаюче місто вже було центром Північної Фінікії.
В 8 столітті до нашої ери тутешніми місцями управляли асирійці, яких пізніше змінили вавилонські правителі. Після їхнього падіння влада перейшла до перського царя Киру. В 333 році до нашої ери Бібл мирно скорився Олександру Македонському. Після його смерті в місті стали панувати Птоломеї, потім Селевкіди. В 64 році до нашої ери Бібл став частиною могутньої римської імперії.
Під час археологічних досліджень на території прадавнього міста виявили протоБіблський лист, що містить 100 знаків. Написи були набагато простіше єгипетської іерогліфіки й акадскої клинописи. Але добряче утрудняло читання листа відсутність словоподілів. Бібл, населений уже в епоху неоліту, вважається найдавнішим містом в античному світі.

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Иран

# data[].attributes.attachment_caption
Палац у Персеполі був сповнений прекрасних статуй і багато прикрашений

# data[].attributes.headline
Персепо́ль (Персеполіс)

# data[].attributes.subject
Персепо́ль (Персеполіс)

# data[].attributes.body
ПЕРСЕПОЛЬ, прадавнє перське місто, заснований Дарієм I Великим (правил в 522-486 до н.е.), куди він переніс столицю Ахеменидів з Пасаргад, столиці Кира Великого, засновника Перської держави.
Персеполь розташовувався приблизно в 80 км до південно-заходу від Пасаргад, недалеко від місця впадання невеликої річечки Пулвар у р.Курей. Персеполь розташований на відрогах Кухе-Рахмат (гори Милосердя), що піднімається над рівниною Мерв-Дешт. Місто було захищено потрійною системою зміцнень, у тому числі лінією стін і веж, що проходили по гребеню гори. Основні будови розташовувалися на велик, що має майже прямокутну форму платформі, яка була споруджена Дарієм Великим між 520 і 515 до н.е. Будинку, руїни яких збереглися до наших днів, зведені Дарієм і його спадкоємцями: Ксерксом (, що правили в 486-465 до н.е.) і Артаксерксом I (, що правили в 465-424 до н.е.).

У північного краю західної сторони платформи перебували більші сходи, які вели на рівнину. Над сходами піднімалися Ворота Ксеркса, портал яких охороняли гігантські бики з каменю – деталь, характерна для більшості палаців Ассирії. Напис на воротах говорить: «Так сказав Ксеркс цар: Милістю Агурамазди я побудував ці ворота, названі Всесвітніми».

Із правої сторони від палацу збереглися руїни величезного парадного залу, ападана, будівництво якого було почато Дарієм I, а закінчене Ксерксом. Сам будинок розташовувався на піднятій платформі, до якої вели дві монументальні сходи – одна з північної сторони, а інша зі східної. Сходи були прикрашені митецькими рельєфними зображеннями, що особливо добре збереглися на східних сходах. На останній зображена та ж сама процесія, що й на північних сходах, але із протилежної сторони. Основні фігури представляють посланців 23 народів, які зробили перському цареві підношення із приводу Нового року.

Сама ападана являла собою великий зал, оточений вестибюлями. Дах спорудження, імовірно, була дерев'яної й підтримувалася 72 кам'яними колонами, 13 з яких збереглися.

Праворуч від ападани перебував палац Дарія I, відомий як Тахара. Палац був прикрашений рельєфними зображеннями. У палаці є напис їх творця: «Я, Дарій, великий цар, цар царів, цар країн, син Гистаспа, Ахеменид, побудував цей палац».

Приблизно в центрі тераси перебував Трипілон, імовірно, головний парадний зал у Персеполі. Його сходи прикрашені рельєфними зображеннями сановників, на його східних воротах був ще один рельєф Дарія, що зображує, I на троні й спадкоємця Ксеркса.

Далі розташовувався стоколоний зал, початий Ксерксом і завершений Артаксерксом I. У центральній частині цього спорудження перебував зал, дах спирався на 100 колон. З боків північного портика стояли більші кам'яні бики, вісім кам'яних воріт були прикрашені сценами із царського життя й боїв пануючи з демонами.

Серед будинків, побудованих у південній частині платформи, були палац Ксеркса, його гарем і царська скарбниця, прикрашена прекрасними рельєфними зображеннями Дарія й Ксеркса, такими ж, як і на Трипилоні.

На місці розкопок знайдена велика кількість клинописних написів і табличок, що є безцінними історичними свідченнями про період царювання Ксеркса. У дві з них сказане: «Так сказав Ксеркс цар: Моїм батьком є Дарій, батьком Дарія була людей по імені Виштаспа (Гистасп), батьком Виштаспы була людей по імені Ршама (Арсам). Обоє, Виштаспа й Ршама, були живі, коли з волі Агурамазды Дарій, мій батько, став царем усієї Землі»; «Так сказав Ксеркс цар: З волі Агурамазды, я став царем країн за межами Парси; я велів ними; вони платили мені данину; вони виконували те, що було наказано їм мною; мій закон поширювався на них: Мідію, Елам, Арахосію, Вірменію, Дрангіану, Парфію, Аріану, Бактрію, Согдіану, Хорасмію, Вавилонію, Ассирію, Сатагидію, Єгипет, ионийцев, що живуть на море й живучих за морем, жителів Маки, Аравії, Гандхары, земель по ріці Інд, Каппадокии, дахов, саків-амюргиев, саків з гострими шапками, карийцев, кушан».

На схилах гори, за Персеполем, були знайдені висічені в скелі гробниці Артаксеркса II і Артаксеркса III, а також недобудована гробниця Дарія III. У декількох кілометрах до півночі, на іншому березі ріки Пулвара, на стрімкому стрімчаку перебувають гробниці Дарія I, Ксеркса, Артаксеркса I і Дарія II. Це місце називається в цей час Накши-Рустем (Малюнки Рустема).

В 331 до н.е. Персеполь був захоплений Олександром Македонським, прекрасні палаци, що стояли на царській платформі, були спалені, що, мабуть, повинне було символізувати кінець держави Ахеменидів. Згідно з Плутарху, щоб перевезти багатства, награбовані Олександром у місті, треба було 10 тис. пар мулів і 5 тис. верблюдів. У часи Сасанидів столицею замість Персеполя став Істахр ( Техте-Таус), розташований у декількох кілометрах до північного сходу.

# data[].attributes.attachment_link.title
дворец-в-персеполе

# data[].attributes.attachment_caption
Місто Вавилон, було столицею стародавньої Вавилонії, і розташовувалося в Месопотамії. Засноване воно було, на думку дослідників, не пізніше III тисячоліття до н

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Вавилон

● Від Багдада, сучасної столиці Іраку, Вавилон лежав, приблизно, за 90 км. Місто було справжнім мегаполісом свого часу, в епоху розквіту чисельність його жителів сягала 200 000 осіб. Навіть за сучасними мірками це далеко не маленьке місто.
● Площа, яку займало місто, також вражала уяву жителів Стародавнього світу. За свідченням Геродота, Вавилон, що розкинувся на берегах Євфрату, мав форму величезного чотирикутника, кожна зі сторін якого мала довжину — 22 кілометри. Якщо це так, то його загальна площа становила 440 квадратних кілометрів. Приблизно таку ж територію займає сучасне українське місто Дніпро.
● Найвідомішим вавилонським правителем був цар Хамурапі з I Вавилонської династії. Зразкові роки його правління — 1793–1750 рр. до нашої ери. Закони Хамурапі є найдавнішим законодавчим склепінням у світі. Принаймні, з тих, що відомі зараз. Його закони були висічені на кам’яному стовпі, що був заввишки понад 2 м. Таких стовпів було кілька, вони встановлювалися в різних регіонах Вавилонського царства. Сам Хамурапі вважав, що встановлені ним закони принесуть «назавжди благоденство народу», а той, хто не дотримується їх, або взагалі ризикне скасувати або змінити ці закони, буде суворо покараний «батьком богів Ану».
● Лікарі у Вавилоні користувалися особливою повагою, але праця їх була нелегкою. Наприклад, лікарю, що поставив неправильний діагноз пацієнту, відрубували руку. Тому, якщо лікар розумів, що не зможе перемогти хворобу, то вважав за краще відмовитися проводити лікування. У медицині широко застосовувалися магічні й ритуальні обряди.
● Шумери писали дерев’яними паличками на глиняних табличках. Поки глина залишалася м’якою, легко було виправити помилку в тексті. Тільки в XIX столітті німецький філолог Гротефенд зміг частково розшифрувати писемність стародавніх шумерів.
● У IV столітті до нашої ери Вавилон був захоплений Олександром Македонським. Великий полководець готувався до серйозного бою, але, на його подив, Вавилон здався без бою. Жителі Вавилона відправили до Олександра послів, які запрошували його мирно увійти в місто, жителі Вавилона зустріли Македонського як героя. Здивований таким прийманням, Олександр дав наказ — місто не грабувати. Ба більше, за вказівкою Олександра, були відновлені деякі раніше зруйновані храми. Вавилон був оголошений столицею азійської держави Македонського. Саме у Вавилоні Олександр Македонський помер у 323 році до нашої ери.
● Висячі сади Семіраміди — одне з чудес Стародавнього світу. Незважаючи на те, що вони згадуються в працях кількох стародавніх авторів, низка істориків висловлюють сумніви в їх існуванні. Ба більше, є версія, що сади були створені вавилонським правителем Навуходоносором II для своєї дружини на ім’я Амітіс. Вона народилася і виросла в Мідії, звикла до пишної рослинності, якої їй так бракувало у Вавилоні. Ось і вирішив Навуходоносор зробити дружині такий оригінальний подарунок. А цариця Семіраміда, чиє ім’я носили сади, правила двома століттями раніше.
● У Біблії згадується про те, що жителі Вавилона спробували побудувати вежу до небес, за що були покарані Богом, який розділив їх різними мовами, щоби вони не розуміли один одного. У Месопотамії, дійсно, було побудовано низку високих споруд, які називалися зикуратами. У них проводилися релігійні обряди, а з вершин веж велися астрономічні спостереження. Найвищий зикурат мав висоту 90 метрів. Багато мандрівників помилково приймали його за руїни знаменитої Вавилонської вежі. Точне місце розташування Вавилона довгий час залишалося невідомим. Масштабні розкопки почалися лише наприкінці XIX століття німецьким археологом та істориком архітектури Робертом Кольдевеєм. Першу розвідувальну експедицію Кольдевей здійснив сюди взимку 1897/1898 рр. Після чого, поставив перед меценатами умову — фінансування розкопок не менше п’яти років, оплатити роботу цілого штату археологів і землекопів. Загальний бюджет робіт був оцінений у грандіозну для того часу суму — півмільйона марок. До місця розкопок була навіть проведена залізнична гілка. Робота експедиції тривала не п’ять років, як спочатку передбачалося, а цілих вісімнадцять. Завершилася вона тільки в 1917 році, коли до Багдада підійшли англійські війська. За весь цей час Кольдевей лише тричі дозволяв собі з’їздити у відпустку на батьківщину. Після закінчення робіт археолог отримав у Берлінському музеї посаду директора із зовнішніх зв’язків.
● Вавилонська система числення була шістдесяткова. Її відгомони дійшли й до наших днів. Наприклад, ми й зараз ділимо одну хвилину на 60 секунд, а годину — на 60 хвилин.

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.body
Древньому місту дослідники дали назву Мохенджо-Даро, що на деяких індоєвропейських мовах означає "Пагорб Мертвих". Але причина його загибелі досі не розгадана.
Стіни з обпаленої цегли, ідеальне планування кварталів і будинків, наявність водопроводу і каналізації. Це місто в долині річки Інд на території сучасного Пакистану привернуло увагу вчених в 1922 році. У стародавні часи тут було явно щось грандіозне. Згодом з'ясувалося, що місто було споруджено близько 2600 року до н. е., а значить, воно сучасник цивілізацій Стародавнього Єгипту та Месопотамії. Однак, за даними археологів, всі його жителі загинули практично миттєво. Що з ними сталося?
На думку археологів, швидше за все, місто було адміністративним центром Хараппскої цивілізації. Його територія поділена на однакові за розміром квадрати, які перетинають розгалужені вулиці. Центральний квартал більше за площею, ніж інші. Він розташований на штучному підвищенні, і тут є зерносховище і два великі зали для зборів з рядами сидінь.
Практично в кожному будинку є кімната для обмивання, а від будівель відходять канави для стоку дощових вод.
Вчених вразило, що в настільки древньому місті існували водопровід, каналізація і навіть були громадські туалети, можливо, найдавніші в світі.
Судячи з розмірів і кількості будівель, тут мало проживати принаймні 40-50 тисяч чоловік. Однак найбільше вчених вразило те, що вони не виявили в Мохенджо-Даро похованих останків людей або тварин. Кладовищ поруч з містом теж немає.
Слідів повільного згасання цивілізації, яке говорило б про те, що місто спорожніло поступово, теж не знайшли. Не виявили археологи ні зброї, ні десятків тисяч скелетів в будинках і на вулицях, які підтвердили б версію про великі кровопролитні битви.
Таке відчуття, що людей буквально стерли з лиця землі. А ті, хто не зник, миттєво загинули.
Місто було живим протягом майже 900 років і раптом спорожніло. На даний момент висувається кілька версій раптового зникнення городян, але всі вони - лише гіпотези.
Згідно з однією з гіпотіз, підкріпленої археологічними дослідженнями, річка Інд в цих краях дуже часто розливалася в результаті землетрусів. Знайдені під час розкопок Мохенджо-Даро шари мулу, а також останки дамб, збудованих древніми жителями, говорять про те, що городяни в міру сил боролися з повенями і не раз відновлювали місто після стихійних лих.
Можливо, останнім повінь, що виникла в результаті зсуву тектонічних плит, змінила русло Інду або підняло води Аравійського моря і було настільки сильним, що жителі поспіхом покинули місто. Ну а ті, хто не встиг це зробити, загинули.
Є інформація, що в минулому столітті в деяких будинках стародавнього міста були знайдені скелети, заміри яких показали дуже високий рівень радіації, однак документальних підтверджень цієї інформації немає.
За даними дослідників Д. Девенпорта і Е. Вінчетті, приблизно 3700 років тому в даному місці стався потужний атомний вибух. Вивчивши зруйновані будівлі, вони встановили, що у вибуху був епіцентр (приблизно 50 м в вдіаметрі), в якому найбільш сильно поплавилися камені і фактично було знищено все живе, а в міру віддалення від нього руйнування зменшувалися.
На користь цього говорить і те, що найкраще збереглися саме околиці міста. Картину доповнює наявність на місці передбачуваного вибуху мінералів (тектитів), що спеклися і пластів осклянілого піску, які зустрічаються і на сучасних ядерних полігонах.
Також існує версія про розряд безлічі блискавок. У центральній частині міста виявлено дуже багато оплавлених цеглин, які виразно піддалися дії температурі не нижче 2000°. Також знайдені чорні осколки, які при детальному дослідженні виявилися спечені при високій температурі черепками глини.
У 1987 році радянський журнал "Вокруг света" опублікував версію вченого-хіміка М. Дмитрієва, згідно з якою в тому місці, де стояло стародавнє місто, прогримів розряд великої кількості кульових блискавок або так званих "чорних блискавок". Цей процес знову-таки міг бути пов'язаний із зіткненням двох тектонічних плит, в результаті яких між верхніми шарами атмосфери і земною поверхнею виникла сильна електромагнітна напруга. При розпаді таке скупчення блискавок дає неймовірно високу температуру.
Версію про таке іоносферне явище підтверджують стародавні легенди і письмена народів Китаю, Єгипту, Близького Сходу і Шотландії, в яких є згадки про грім, блискавки і різного роду світіння в небі, що винищують все живе.