# data[].attributes.body
Quina relació poden tenir els retaules i els còmics?

# data[].attributes.body
Finals del segle XIX

# data[].attributes.attachment_link.title
Història de Palau-solità i Plegamans | Ajuntament de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.attachment_link.description
Apunt històric de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.body
Teniu més informació a la fitxa de la casa consistorial.

# data[].attributes.attachment_link.title
Història de Palau-solità i Plegamans | Ajuntament de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.attachment_link.description
Apunt històric de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.headline
LES ASSOCIACIONS DE CULTURA POPULAR RELACIONADES AMB LA LLEGENDA

# data[].attributes.subject
LES ASSOCIACIONS DE CULTURA POPULAR RELACIONADES AMB LA LLEGENDA

# data[].attributes.attachment_link.title
LA PEDRA LLARGA. LES ASSOCIACIONS DE CULTURA POPULAR

# data[].attributes.body
Llegiu la pàgina "els primers anys" i hi trobareu la resposta

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En 1887, la societat F.M.S.J. va passar a dependre de "Caminos de Hierro del Norte de España" i va començar a gestionar l'explotació de les seves línies. Entre elles el F.C. de Mollet a Caldes de Montbui. La propietat continuava sent de la S.C.G.C.

La crisi balneària afectava al ferrocarril i en 1891 la companyia va buscar diners per construir un camí de Sant Feliu de Codines a Sant Miquel del Fai per atraure més viatgers. amb la subscripció es va fer un camí de carro.

En desembre de 1894 es constitueix una societat denominada "Compañía de Ferrocarriles y Tranvías" (C.F.T.) amb un capital de 1.500.000 pessetes dividides en 3000 accions i el 1895 adquireix a la S.C.G.C. el F.C. de Mollet a Caldes de Montbui. Es transfereix la concessió el 1896.

La crisi balneària va arribar al punt més fort i el dèficit de la línia va portar a declarar a la C.F.T. una suspensió de pagaments i després de molts problemes es va arribar a un conveni judicial i la C.F.T. va continuar regint la línia. Es reformen els estatuts de la companyia i s'anomena un nou Consell d'Administració.

Llavors s'establí a Caldes de Montbui la "Compañía de Fomento de Obras y Construcciones" per explotar la pedrera granítica del Remei per tal de fer llambordes i pavimentar els carrers de Barcelona pels contractes que havia obtingut. Els transport d'aquest material es veia fantàstic i representaria grans beneficis.

En març de 1901, assumeix l'explotació la Companyia del Nord la C.F.T. qui denuncia el conveni d'explotació amb la Companyia del Nord i assumeix directament l'explotació de la línia, introduint diverses millores en el servei.

El 1905 es compren dues locomotores al Ferrocarril de Sarrià a Barcelona que van permetre assegurar la regularitat del servei i el 1908 es milloren les estacions i es substitueix la tanca de fusta de la carretera per una de ferro.

Carreras Candi aprofita el salt d'aigua de Sant Miquel del Fai per fer electricitat, segurament associada a "La Canadiense" i la pedrera tenia més de 300 treballadors, donant feina al ferrocarril. La vida del poble de Caldes de Montbui havia millorat.

Els fets de juliol de 1909 anul·len el servei de viatgers i les vagues de Sant Feliu de Codines causen una notable disminució en el transport de mercaderies. El transport majoritari doncs, era de pedra de les pedreres de F.O.C.S.A.

A partir del any 1910 es comença a treballar fort a la pedrera, es contracten de forma massiva obrers de Caldes i fins i tot venien de fora com murcians i aragonesos que treballaven com a picapedrers i un any més tard es compren sis vagons plataforma i es construeix un moll a l'estació de Caldes de Montbui.
El tren transporta grava, troncs i pals de fusta per construir les línies telefòniques i telegràfiques que es tallen als pobles de Moià i Castellterçol. El ferrocarril va proporcionar un transport fàcil. Aquest mateix any es van instal·lar bústies perquè el públic hi pogués tirar les cartes.

# data[].attributes.attachment_link.title
tren de palau-solità i plegamans - el mes petit dels trens grans

# data[].attributes.attachment_link.description
Tren de Palau és una associació d'aficionats als ferrocarrils, basada en l'ocupació del temps lliure dels seus membres. Aquests, de forma desinteressada, amb el suport de l'Exm. Ajuntament i la participació dels usuaris del Parc de l'hostal del Fum, han construït un petit carrilet que compleix un dels objectius socials de l'entitat.

# data[].attributes.body
Sabeu com es diu aquesta plaça?

# data[].attributes.headline
UNA DE LES FUNCIONS DE L'AJUNTAMENT ABANS DE SER LA CASA DEL COMÚ

# data[].attributes.subject
UNA DE LES FUNCIONS DE L'AJUNTAMENT ABANS DE SER LA CASA DEL COMÚ

# data[].attributes.body
Lloc de reunió, aquí podeu veure on és: https://goo.gl/maps/8G75gKXTY1LNc59o9

# data[].attributes.body
6è paràgraf...

# data[].attributes.attachment_link.title
Retaule - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Un retaule o reretaule (del llatí retro tabula) és una estructura arquitectònica o de fusteria composta per diverses caselles amb representacions que s'alça a la part de darrere de l' altar de les esglésies cristianes i que constitueix la principal referència visual del presbiteri.

# data[].attributes.body
època, qui el va pintar, escenes...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'any 1506 un incendi destruí bona part del temple parroquial de Palau-solità. Calgué doncs proveïr-se d'un nou retaule, el major, dedicat a Santa Maria, un retaule que permetés recordar als feligresos els principals episodis de la vida de la Mare de Déu. Sabem que quatre de les escenes -l'adoració dels pastors, l'Epifania, l'Ascensió i la Pentecosta- foren pintades per un artista valencià anònim, que anomenem amb diferents noms com ara el "Mestre d'Artés" o el "Mestre de Borbotó". Les altres escenes foren pintades per deixebles seus, segurament. El retaule, tot i haver viatjat a París durant la nostra Guerra Civil, arriba als nostres dies amb tota la veritat del seu orígen; mereix de ben segur un major reconeixement.

# data[].attributes.attachment_link.title
El retaule major de Santa Maria de Palau-solità

# data[].attributes.attachment_link.description
L'any 1506 un incendi destruí bona part del temple parroquial de Palau-solità. Calgué doncs proveïr-se d'un nou retaule, el major, dedicat a Santa Maria, un retaule que permetés recordar als feligresos els principals episodis de la vida de la Mare de Déu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Monument megalític dins del tipus dels menhirs realitzats per a donar-li una funció religiosa dedicada al culte dels morts o als poders de les divinitats. També es podria utilitzar com a pedra fita per assenyalar límits territorials.

El menhir té uns 2,5 metres d'alçada i es troba aixecat verticalment. Pedra no local, sembla roca de Montserrat.

La presència d'aquesta construcció no és un fet estrany, ja que tota la comarca del Vallès (Oriental, Occidental), és molt antiga, havent-hi moltes troballes de restes neolítics, poblats ibèrics i també molt material romà.

Existeix la "Llegenda de la Pedra Llarga", que la relaciona amb la construcció del Pont del Diable de Martorell, i d'aquesta relació se la coneix també com la "Pedra del Diable". Vegeu "Llegenda de la Pedra Llarga" a Documentació Annexa.

Adreça

Conjunció entre el carrer de la Pedra Llarga i carrer del Monòlit.

Fax

Ajuntament de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.attachment_link.description
Monument megalític dins del tipus dels menhirs realitzats per a donar-li una funció religiosa dedicada al culte dels morts o als poders de les divinitats. També es podria utilitzar com a pedra fita per assenyalar límits territorials.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Castell o casa forta de Plegamans és un gran casal gòtic dels segles XIV i XV que, posteriorment, ha sofert moltes modificacions.

A la planta baixa s'hi troba un pati interior, vestíbul i auditori. Tant al pati interior com al vestíbul s'hi organtizen activitats i a l'auditori s'hi programen concerts de l'Escola de Música o relatius a la programació cultural municipal.

A la planta noble, primera planta, hi ha cinc sales cedides a la Fundació Folch i Torres on hi ha instal·lat el Museu-Arxiu de la Fundació.

Entre la planta baixa i la 2a planta hi ha ubicada l'Escola Municipal de Música.

A les terrasses i jardins del Castell es desenvolupa programació musical i també es realitza anualment el Mercat Medieval.

Adreça

Castell de Plegamans

Horari

De dilluns a divendres de 16 a 22 h .
Fundació horaris concertats

# data[].attributes.attachment_link.description
El Castell o casa forta de Plegamans és un gran casal gòtic dels segles XIV i XV que, posteriorment, ha sofert moltes modificacions.

# data[].attributes.body
Busqueu a les pàgines de la 16 a la 18.

# data[].attributes.body
Lloc de reunió, aquí podeu veure on és: https://goo.gl/maps/o7Aq1rcP5hNVVo2YA

# data[].attributes.body
Obriu el maps i col·loqueu el ninot a la carretera, sabríeu dir on estava l'estació? https://goo.gl/maps/dPTcLzP9nSXKKbts7

# data[].attributes.body
Aneu al menú de la dreta i cliqueu a "Les instalacions", trobareu totes les estacions per on parava el tren.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
TREN DE PALAU - EL MES PETIT DELS TRENS GRANS

EL FERROCARRIL DE MOLLET A CALDES DE MONTBUI

Els antecedents

Durant la primera meitat del segle XIX era molt popular, a Barcelona i pel Vallès, un personatge anomenat amb el nom d'En Met de Moià. Aquest era traginer igual que el seu pare i el seu avi ho havien estat.

Era un home murri i aventurer que durant la Guerra Carlina feia el mateix paper als dos bàndols i va aconseguir dos passaports per tal que no l'amoïnessin, un de cada part. El Govern el creia de la seva part, i en Savalls (general carlí) el tenia com a afecte a la causa carlina. Acabada la guerra i encara fent de traginer, va muntar un servei amb tartana entre Barcelona, Plegamans, Caldes de Montbui i Sant Feliu de Codines, entre altres llocs.

Pel que sembla, aquesta és la primera notícia que es té d'un servei públic de transport a la comarca. És clar que també passaven galeres o diligències fins a Caldes de Montbui. Al 1840, és la època en que Caldes de Montbui era la primera estació termal de Catalunya i la segona d'Espanya, amb vuit balnearis i dos hospitals que allotjaven entre 12000 a 14000 persones. Aquet mateix any la reina Isabel II i la seva mare Maria Cristina, van utilitzar aquestes aigües al balneari Rius.
El 1844, la reina i sa mare van tornar a Caldes de Montbui. A més s'hi allotjaven persones de l'alta aristocràcia, marquesos, governadors, etc.

El 1846, Caldes de Montbui intentava pujar al carro del progrés amb petites fàbriques d'aiguardents, filats de llana, de cotó, estams, panys, etc. Algunes d'aquestes fàbriques, de caire familiar ja funcionaven als inicis del segle XIX.

En aquell temps, l'any 1849, l'únic sistema de comunicació amb Caldes de Montbui eren unes diligències que la unien amb Barcelona. Davant del "Mesón del Vallès, a la plaza de San Agustín" de Barcelona, sortia diàriament un òmnibus a Caldes de Montbui, Granollers, Sentmenat i Sabadell
A la dècada de 1850 es presenta un intent molt seriós d'industrialització de la vila de Caldes de Montbui per part de forasters que intentaven tirar endavant fàbriques com a Terrassa i Sabadell. Aquest impuls es va frustrar dons aquestes fàbriques van tenir una vida molt curta.

Caldes de Montbui, es trobava doncs,en un període d'expansió per les noves indústries que s'instal·len i l'augment de visitants als balnearis de la vila per gaudir de les seves aigües termals. L'explotació d'aquesta riquesa termal, durant el segle XIX, va prendre molta volada i va a contribuir positivament a aixecar el nivell de vida dels calderins. Aquesta era una de les principals industries de Caldes de Montbui amb balnearis com El Remei, Hospital Militar, Can Llobet, Can Solà, Can Forns, La Salut, Casa de la Vila, Briquetes i Can Rius.
A més, el 1867 n'hi ha una fàbrica de sabó, dues de pastes per a sopa, dues d'aiguardent i quatre bòbiles. Després es fan dues fàbriques de gasoses, una de gas, una de tela metàl·lica i una farinera.

continuar --> El projecte

12-04-2013

# data[].attributes.attachment_link.title
tren de palau-solità i plegamans - el mes petit dels trens grans

# data[].attributes.attachment_link.description
Tren de Palau és una associació d'aficionats als ferrocarrils, basada en l'ocupació del temps lliure dels seus membres. Aquests, de forma desinteressada, amb el suport de l'Exm. Ajuntament i la participació dels usuaris del Parc de l'hostal del Fum, han construït un petit carrilet que compleix un dels objectius socials de l'entitat.

# data[].attributes.body
La Torre Folch és un servei per a les associacions de Palau però en orígen va ser una casa per passar-hi l'estiu...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Torre Folch

Notícies

Agenda

Cessió d'espais

Contacta

HISTÒRIA D’UN
SOMNI FET REALITAT

1921

Josep Maria Folch i Torres coneix Plegamans
en una visita al Centre de Menors de can Gordi, que dirigia el seu germà Lluís, i lloga la torre Rovira per passar-hi l’estiu. Hi escriu La filla del moliner. El mateix any, compra el terreny del costat i comença el projecte d’edificar-hi una casa. Ja és un escriptor popular, amb desenes de narracions publicades a la Biblioteca Patufet i els èxits teatrals dels Pastorets (1916) i La Ventafocs (1920).

1922

Inici de les obres de la casa
Al juliol, la família estrena la casa, mentre els paletes van enllestint el jardí, la tanca, els dos portals… Aquell estiu hi escriu El Príncep Blanc.

1924

Decideix ampliar la casa amb una torre annexa
Entretant, el jardí va prenent forma amb els arbres i els arbustos, la placeta i la taula de pedra. Ja són vuit de família. Per fer front a les despeses crea la Biblioteca Gentil.

1925

S’acaba la construcció de la torre
Al pis de dalt, en una cambra amb finestres de punt rodó, hi instal·la l’estudi on escriu des de bon matí.

1926

Instal·la un laboratori fotogràfic
al soterrani, a sota de l’escala principal de la casa, on revela les plaques i en treu còpies. Escriu La rondalla del miracle. Neix en Ramon Folch i Camarasa. Dos anys més tard, tard, neix el desè fill, la Margarida, que va morir als 9 mesos i descansa a l’antic cementiri de l’església de Plegamans.

1930

Comença la tradició del teatre familiar
a la terrassa del sortidor, que queda elevada respecte a una part del bosquet agençat a manera de platea, i hi fa construir un banc d’obra tot al llarg. Aviat posaran a la platea una cinquantena de bancs plegables.

1933

Compra el terreny del costat de casa,
un terreny en pendent, que pujava des del nivell de la carretera de Caldes fins al camí del Castell i hi fa plantar ametllers i avellaners, i els xiprers que tanquen la finca pel carrer del Castell.

1936

Nova ampliació de la casa
amb la construcció d’un pis, on poder allotjar les primeres filles casades i les seves famílies a l’estiu. Un any abans, el 1935, mor el fill gran Josep Maria d’apendicitis. El 18 de juliol esclata la Guerra Civil.

1937

Els Folch s’instal·len a Plegamans
La família hi passa les penúries de la guerra. Les fustes del vell teatre serveixen per construir un galliner, un clos per als ànecs, amb l’arpillera del teló apleguen les ametlles… Acaba la novel·la Oculta veritat i comença Les memòries de Maria Vallmarí.

1938

Mor al front el fill Jordi, amb 17 anys
El dolor d’aquesta mort tràgica -execució, en realitat- queda reflectit en El fill que no torna, la més colpidora de les Pàgines Viscudes.

1939

Els Folch tornen a Barcelona
Amb la dictadura franquista, la prohibició d’escriure en català fa que Folch i Torres ja no pugui viure de la literatura. Ha de recórrer a la seva afició pictòrica. Patirà anys de marginació i oblit.

1941

Es reprèn la tradició teatral a can Folch
Ara, l’escenari s’instal·la a l’antiga pèrgola, situada a migdia de la casa, i la platea serà la terrassa que dona just al costat del menjador. A més de familiars i amics, sovint són convidats i hi participen veïns del poble.

1945

Mor Maria Camarasa i Serra, l’esposa de Josep Maria Folch i Torres
Aquell estiu l’escriptor torna a Plegamans amb la família de la seva filla Núria.

1950

Mor a Barcelona Josep Maria Folch i Torres
A la Rambla de Catalunya, un grup de gent agafa el fèretre i el trasllada a pes de braços fins al teatre Romea on se li ofereix el darrer homenatge.
La casa i el terreny es reparteixen entre els seus fills, Maria Rosa, Núria, Montserrat, Maria Lluïsa, Roser i Ramon.
L’antiga casa és per a la Núria, que amb el seu marit Enric Renau i Hornós i fills hi passaran els estius.
La torre és per a la Maria Lluïsa, que amb el seu marit Manuel Trias Bertran, l’ampliarà per passar-hi l’estiu amb els fills i llurs famílies.

1999

La torre i part de l’antic jardí passa a ser propietat municipal
com a culminació d’una operació urbanística complexa, que garanteix la unitat i conservació de la part de la Torre Folch i el seu jardí.

2008

La casa Folch és declarada Bé Cultural d’Interès Local (BCIL)
La casa i la torre queden protegides i se’n garanteix la pervivència amb aquesta nova condició.

2010

Inauguració de la rehabilitació del jardí de la Torre Folch
Seguint el projecte de restauració del paisatgista Manuel Ribas Piera. També s’executen obres urgents de consolidació de la torre.

2020-21

Rehabilitació definitiva de la
Torre Folch i inauguració
com a Viver Cultural

# data[].attributes.attachment_link.title
Ajuntament de Palau-solità i Plegamans | Ajuntament de Palau-solità i Plegamans

# data[].attributes.attachment_link.description
Josep Maria Folch i Torres coneix Plegamans en una visita al Centre de Menors de can Gordi, que dirigia el seu germà Lluís, i lloga la torre Rovira per passar-hi l'estiu. Hi escriu La filla del moliner. El mateix any, compra el terreny del costat i comença el projecte d'edificar-hi una casa.

# data[].attributes.body
PART 1...

# data[].attributes.body
Fixeu-vos en el primer paràgraf...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La capella de Sant Genís de Plegamans és una construcció semi-derruïda que va estar l' església parroquial de Sant Genís dins l'actual terme de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental), fins que va ser destruïda durant la guerra civil espanyola. Està inclosa a l' Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

L'any 1944 es va inaugurar la nova església parroquial de Sant Genís realitzada per l'arquitecte Isidre Puig i Boada.

Les restes de l'antiga església parroquial de Sant Genís de Plegamans són a llevant de Palau de Plegamans. Està a l'interior del clos de Can Gordi, antiga masia que actualment és el centre educatiu Els Castanyers. És un edifici petit d'una sola nau rectangular que antigament formava part d'un edifici més gran, els fonaments del qual estan soterrats i no es veuen. L'antiga església tenia planta de creu llatina amb unes mides de 22 metres de llargada i 8 metres d'amplada; la porta era a la façana meridional, força al centre de la nau, i era protegida per una espècie d'atri. Actualment, a la façana principal hi ha una porta d' arc rodó i un petit campanar d'espadanya. En un angle exterior, mig ocult, hi ha la figura d'un àngel amb una inscripció. També es conserva el que va ser la casa del capellà, adossada a la capella.

Hi ha constància de l'església de Sant Genís l'any 1013, en un document del cartulari de Sant Cugat del Vallès, en el qual figura "...ipso vallo de S. Genesii". Un tal Truiter i la seva muller Bonusa el 30 d'agost permuten a Sant Cugat una terra que confronta a tramuntana amb "...ipso vall de Sancti Genesii". Els pròxims anys segueixen compres i donacions on se cita el terme de Plegamans però no Sant Genís i, per tant, és impossible de saber quina mena d'esglesiola hi devia haver en l'indret (possiblement una construcció visigòtica). El que si es pot confirmar es que a partir d'un determinat moment, amb la iniciativa dels monjos de Sant Cugat i la cooperació econòmica de Plegamans, es portaria a terme la construcció de l'església romànica. En una donació feta le 20 de febrer del 1118 consta per primer cop el nom de Guadall Gilabert, de la família dels Plegamans, com a propietari d'unes terres en el terme de Plegamans.

L'any 1121, el temple va ser consagrat per Sant Oleguer. A partir d'aquest moment a les donacions ja sol constar el nom de Sant Genís de Plegamans. El 23 de gener del 1233 el rei Jaume I ratifica a Sant Cugat la " dominicatura de Plicamanibus" (propietat), donació que confirmarà el rei Pere el Cerimoniós el 1338.

El 1401 es troba documentat l'establiment, fet per l'Abat del Monestir de Sant Cugat, del mas Cerdà, i el 1429 es dona l'establiment a Ramon Arimon del mas Arimon, tots dos masos avui existents. Aquest darrer any el monestir de Sant Cugat encara devia actuar com a administrador de les antigues possessions, ja que el 19 de febrer de 1427, en un document reial datat a València i estès per Alfons el Benigne a favor dels prohoms de la Parròquia i Quadra de Sant Genís de Plegamans i la Parròquia de Santa Maria de Palau-solità, aquestes restaven redimides i incorporades a la Corona.

Va arribar fins al segle XX sent l'única església que es trobava a les terres de Plegamans, malauradament, va ser cremada dues vegades durant la Guerra Civil i finalment es bastí dalt el turó al capdamunt del poble l'actual església parroquial de Sant Genís, restant aquesta abandonada. Actualment la capella forma part del Centre Educatiu Els Castanyers.

# data[].attributes.attachment_link.title
Capella de Sant Genís. Antic conjunt parroquial de Plegamans - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La capella de Sant Genís de Plegamans és una construcció semi-derruïda que va estar l' església parroquial de Sant Genís dins l'actual terme de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental), fins que va ser destruïda durant la guerra civil espanyola. Està inclosa a l' Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

# data[].attributes.body
Aquí podreu trobar molta història sobre la família Folch i Torres

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Juliol 2022

Tota l'actualitat

de la Fundació

en 5 minuts!

Iniciem

un nou projecte...

Els germans Folch i Torres

Els germans Manuel, Lluís, Josep M., Mercè, Ignasi i Joaquim Folch i Torres constitueixen el cas paradigmàtic d'una família tots els components de la qual sentiren vocació per les lletres i les arts, procurant servir la cultura del nostre país en la mesura de les respectives capacitats.

Patronat

Format per descendents dels germans Folch i Torres, el nostre Patronat incorpora també persones expertes en la seva obra o dels camps de la cultura en què van destacar. La seva missió és la de vetllar per el compliment dels objectius de la Fundació.

Fer-se soci

Ajudeu-nos a portar a terme els nostres objectius, fent-vos socis o sòcies de la Fundació. Col·laborareu així a fer-la més independent i dinàmica, ampliant el nombre i l'abast de les seves activitats tot rebent-ne la més completa informació.

Juliol 2022

Tota l'actualitat

de la Fundació

en 5 minuts!

# data[].attributes.attachment_link.title
Fundació Folch i Torres | Fundació Folch i Torres

# data[].attributes.attachment_link.description
Tota l'actualitat de la Fundació en 5 minuts! Els germans Manuel, Lluís, Josep M., Mercè, Ignasi i Joaquim Folch i Torres constitueixen el cas paradigmàtic d'una família tots els components de la qual sentiren vocació per les lletres i les arts, procurant servir la cultura del nostre país en la mesura de les respectives capacitats.

# data[].attributes.body
PART 2...

# data[].attributes.body
A la pàgina 11 trobareu una imatge amb informació important!

# data[].attributes.body
A la pàgina 9 trobareu la data de consagració

# data[].attributes.body
MASIES DE LA PARRÒQUIA DE SANTA MARIA

# data[].attributes.body
MASIES DE LA PARRÒQUIA DE SANT GENÍS

# data[].attributes.attachment_caption
Mireu a les pestanyes de "descripció" i "història"

# data[].attributes.headline
INFORMACIÓ SOBRE LA HISTÒRIA DE L'AJUNTAMENT

# data[].attributes.subject
INFORMACIÓ SOBRE LA HISTÒRIA DE L'AJUNTAMENT

# data[].attributes.body
Llegiu el primer paràgraf!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquest article tracta sobre un concepte d'història de la religió. Si cerqueu els llocs amb aquest nom, vegeu " la Sagrera (desambiguació) ".

La sagrera o cellera és l'espai que envolta les esglésies i que es considerava territori físic sagrat. El terme apareix esmentat en diversos concilis visigòtics que fixen la distància d'inviolabilitat de trenta passes al voltant d'esglésies i cementiris ( 681). Tot i la sacralització del voltant dels temples no és fins a les assemblees de Pau i Treva de Déu que limitava les accions violentes en un període al segle xi, quan les sagreres esdevenen veritables nuclis permanents d'habitació. En aquesta època l' Església va aconseguir ser vista per la pagesia com una garantia contra l'extorsió feudal garantint el dret de sagrari, això és, un radi de trenta passes al voltant d'una església o ermita, espai que el bisbe delimitava solemnement en consagrar un edifici de culte, on no s'hi podia dur a terme cap acte de violència sota pena d' excomunió. L'efecte immediat d'aquest dret va ser la concentració d'edificacions a tocar dels temples a fi d'estar sempre protegits.

Així les sagreres delimitaven un espai de territori on les propietats i les persones gaudien d'una certa protecció a l'empara de la inviolabilitat de l'Església. Aquest sembla l'origen del terme cellera, un espai amb cellers o on emmagatzemar aliments.[1] Sembla que el terme sagrera caigué en desús en la toponímia documentada dels nous pobles a partir del segle xii, enfront de cellera, que pervisqué ben entrat el segle xiv en la denominació de poblaments al voltant de temples; si més no, en terres dels bisbats d' Elna, Girona i Barcelona, on les celleres podrien representar, segons diverses estimacions, entre el 30 i el 40 % de l'origen dels pobles.[1] Tanmateix, el terme cellera no apareix en els diccionaris moderns. Aquest és l'origen d'uns pocs topònims majors com la Cellera de Ter, i l'origen de llocs com Sallent, Cervià de Ter, Sarrià de Ter o Celrà.

Pobles de sagrera [ modifica]

Es coneix com a pobles de sagrera el conjunts d'habitatges que van néixer dins la sagrera que envoltava l'església parroquial.[2][3] N'hi ha sobretot a l'antiga Gòtia. Al bisbat d'Elna foren molt abundosos, i sovint reberen la denominació genèrica de pobles de cellera. Als bisbats de Girona, de Vic i de Barcelona, un percentatge molt important de les poblacions que han arribat fins a l'actualitat nasqueren dins la sagrera de 30 passes que envoltava l'església ( Vilalba Sasserra al Vallès rebia encara no fa molt temps el nom de Trentapasses[4]). Actualment encara, l'antiga sagrera creada al segle xi, com a indret protegit per l'Església, és el nucli de moltes poblacions. Al bisbat d'Urgell i a la Catalunya Nova, per contra, el nombre de pobles eclesials és molt més reduït; hi predomina el poble castral, la vila nova i, a les terres pirinenques, el poble obert.

Hi ha nombrosos exemples de pobles de sagrera o de cellera; entre ells: La Cellera de Ter ( La Selva), Costoja (Vallespir), Palau del Vidre ( Rosselló), Ropidera ( Conflent), Darnius ( Alt Empordà), Vilaür ( Alt Empordà), Sant Fruitós de Bages ( Bages), Sant Just Desvern ( Baix Llobregat), Sant Joan de Mediona ( Alt Penedès), Tolba ( Baixa Ribagorça), etc.

1. ↑ 1,0 Mallorquí, Elvis "Les celleres medievals de les terres de Girona" ( PDF ). Quaderns de la Selva. Centre d'Estudis Selvatans, 21, 2009, p. 117 a 148 [Consulta: 1 febrer del 2012]. "Inclou una extensa, tot i que possiblement no exhaustiva, relació de celleres als ardiaconats de Girona i la Selva"1,1

2. ↑ Catafau, Aymat. Les Celleres et la naissance du village en Roussillon (Xe-XVe siècles). Perpinyà: Trabucaire - PUP, 1998. ISBN 2-905828-97-8.

3. ↑ Bolòs, Jordi. Els Orígens medievals del paisatge català: L'arqueologia del paisatge com a font per a conèixer la història de Catalunya. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans. Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, LXIV, 2004. ISBN 84-7283-745-9.

4. "↑ Trentapasses". Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sagrera - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest article tracta sobre un concepte d'història de la religió. Si cerqueu els llocs amb aquest nom, vegeu " la Sagrera (desambiguació) ". La sagrera o cellera és l'espai que envolta les esglésies i que es considerava territori físic sagrat.