# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A csinovnyik halála

Egy kiváló szép estén a nem kevésbé kiváló Ivan Dmitrjevics Cservjakov, hagyatéki végrehajtó, a földszinti zsöllye második sorában ült, és látcsövén keresztül gyönyörködött Corneville-i harangok-ban. Gyönyörködött, és a földi boldogság csúcspontján érezte magát. De hirtelen... Elbeszélésekben gyakorta találkozunk ezzel a „hirtelen"-nel. Igazuk van az íróknak: az élet olyannyira bővelkedik váratlan meglepetésekben! Nos: Cservjakov arca hirtelen elfintorodott, szeme kidülledt, lélegzete elállt... leeresztette szeme elöl a látcsövet, előrehajolt és... hapci!!! Amint tetszett látni - tüsszentett. Tüsszenteni sehol senkinek sem tilos. Tüsszent a paraszt, tüsszent a rendőrkapitány, sőt némelykor még a titkos tanácsos is. Mindenki tüsszent. Cservjakov nem jött zavarba, megtörülközött zsebkendőjével, és mint udvarias ember, körülnézett: nem zavart-e meg valakit a tüsszentésével? Ekkor azonban menthetetlenül zavarba jött. Észrevette, hogy a zsöllye első sorában, az előtte ülő öregúr kesztyűjével törölgeti tarkóját s kopasz fejét, és valamit mormol hozzá. Az öregúrban Brizzsalov államtanácsost, a közlekedési minisztérium tábornoki rangban lévő főtisztviselőjét ismerte fel.

„Ráprüszköltem!" - gondolta röstelkedve Cservjakov.

- Nem a főnököm, más hivatalban szolgál, de mégiscsak kínos. Bocsánatot kell kérnem."

Cservjakov köhécselt, felsőtestével előredőlt, és a tábornok fülébe súgta:

- Bocsásson meg, mélts... uram, leprüszköltem... nem szándékosan tettem...

- De kérem, semmi az egész...

- Bocsásson meg, az Istenre kérem. Igazán nem... igazán nem akarattal!

- Jaj, hagyjon békén, kérem! Ne zaklasson már!

Cservjakov még jobban zavarba esett, bambán elmosolyodott, és felnézett a színpadra. Nézett, nézett, de előbbi boldogsága nyomtalanul eltűnt. Nyugtalanság gyötörte. A szünetben odalépett Brizzsalovhoz, egy darabig szaladt mellette, majd félénkségét leküzdve, megszólította:

- Az imént leprüszköltem, mélts... uram... Bocsásson meg... Én igazán Nem azért, hogy...

- Elég volt! Rég elfelejtettem az egészet, és maga még mindig ugyanazt hajtogatja! - szólt rá a tábornok, és türelmetlenül mozgatta alsó álkapcsát.

„Azt mondja, elfelejtette, a szeméből meg csak úgy árad a gyűlölség - gondolta magában Cservjakov, és gyanakodva pillantott a tábornokra. - Szóba se akar állni velem. Meg kellene neki magyaráznom, hogy nem szántszándékkal tettem... Hogy ez a természet törvénye, máskülönben még azt gondolja, hogy le akartam köpni. Ha most nem gondolja, majd később eszébe jut!

Cservjakov hazaérkezvén előadta feleségének akaratlan udvariatlanságát. Úgy vélte, hogy az asszony igen könnyedén fogja fel a történteket; előbb egy kissé megijedt, de amikor megtudta, hogy Brizzsalov más hivatalbeli, mindjárt megnyugodott.

- Tudod mit, mégiscsak menj el hozzá bocsánatot kérni - ajánlotta azután. - Nehogy azt higgye, hogy nem tudsz illendően viselkedni jó társaságban.

- Éppen erről van szó! Bocsánatot kértem tőle, de valahogyan furcsán fogadta... Egy jó szót se szólt. Meg nem is volt rá idő, hogy megbeszéljük a dolgot.

Másnap Cservjakov felöltötte vadonatúj hivatali egyenruháját, megnyiratkozott, és elment Brizzsalovhoz, bocsánatot kérni. A tábornok fogadószobájában már rengeteg kérelmezőt talált, s közöttük megpillantotta magát a tábornokot is, aki már megkezdte a fogadást. Miután néhány kérelmezőt meghallgatott, Brizzsalov végre Cservjakovra emelte tekintetét.

- Tegnap az Árkádia Színházban, ha méltóztatik rá emlékezni, mélts... uram... - kezdte meg előadását a hagyatéki végrehajtó. - Tüsszentettem és véletlenül... lefröcsköltem... Bocs...

- Hát ezek meg miféle... Ilyen semmiséggel zaklat...

Nos, mit kíván? - fordult a tábornok a soron következő kérelmezőhöz.

„Szóba sem áll velem! - gondolta Cservjakov elsápadva. - Tehát haragszik... Nem, ezt nem hagyhatom annyiban... Meg kell neki magyaráznom..."

Amikor a tábornok az utolsó várakozóval is végzett, és megindult belső szobái felé, Cservjakov utánavetette magát:

- Mélts... uram! - motyogta. - Ha zaklatni bátorkodom a mélts... urat, úgy az kizárólag a bűnbánat érzületéből fakad! Hiszen nem szántszándékkal tette, ezt méltóztatik tudni!

A tábornok bosszús arcot vágott, és lemondóan legyintett.

- De hiszen ön csúfolódik velem, tisztelt uram! - recsegte, és azzal eltűnt az ajtó mögött.

„Már hogyan csúfolódnék? - morfondírozott Cservjakov. - Szó sincs itt semmiféle csúfolódásról! Ilyen nagyúr, aztán mégse érti meg! Nos, ha így van, bezzeg, nem kérek többé bocsánatot ettől a nagyképű alaktól! Vigye el az ördög! Levelet írok neki, de személyesen nem megyek el hozzá többé. Nem én!"

Eképpen gondolkozott Cservjakov hazafelé menet. Ámde nem írt levelet a tábornoknak. Gondolkodott, gondolkodott, de sehogy sem sikerült kieszelnie, hogy mit írjon. Másnap mégiscsak személyesen kellett elmennie hozzá, kimagyarázkodni.

- Tegnap nem azért zaklattam mélts... uram - motyogta, amikor Brizzsalov kérdő tekintetét ráemelte -, hogy csúfolódjam, amint azt tegnap mondani tetszett. Csupán azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek, amiért tüsszentettem és lefröcsköltem mélts... uramat... Eszembe se jutott, hogy csúfolódjam. Hogyan is mernék én csúfolódni egy olyan nagyúrral, amilyen mélts... uram? Ha a magunkfajta ember csúfolódásra vetemednék, akkor izé... hova lenne akkor a tisztelet, a tekintély tisztelete... egyszóval...

- Takarodjék! - hördült fel a tábornok, elkékülve, és egész testében remegve.

- Tes-séék? - Kérdezte suttogó hangon, a rémülettől ájuldozva Cservjakov.

- Takarodjék!! - ismételte a tábornok, és dobbantott lábával.

Cservjakov bensejében valami megszakadt. Se látott, se hallott, úgy vonszolta magát az ajtóig, majd kiosont az utcára, és roskadozva elindult. Gépiesen hazaért, a vadonatúj egyenruháját le sem vetve, végigfeküdt a díványon és... meghalt!

# data[].attributes.attachment_link.title
Csehov - A csinovnyik halála - szöveggyűjtemény | Irodalom - 11. osztály | Sulinet Tudásbázis

# data[].attributes.attachment_link.description
Egy kiváló szép estén a nem kevésbé kiváló Ivan Dmitrjevics Cservjakov, hagyatéki végrehajtó, a földszinti zsöllye második sorában ült, és látcsövén keresztül gyönyörködött Corneville-i harangok-ban. Gyönyörködött, és a földi boldogság csúcspontján érezte magát. De hirtelen... Elbeszélésekben gyakorta találkozunk ezzel a „hirtelen"-nel. Igazuk van az íróknak: az élet olyannyira bővelkedik váratlan meglepetésekben!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Csehov A csinovnyik halála című története a novellák általános jegyeit foglalja magába. Rövid, tömör és egy szálon futnak az események a műben. A novellák további jellemzője, hogy a főhős életében valamilyen változás történik, amely itt a főhős halálával teljesedik be.

A történet egy szinte jelentéktelen alak, egy kishivatalnok túlzásba vitt bocsánatkéréséről szól. A hivatalnokot Cserjakovnak hívják. Egy színházi előadás során véletlenül rátüsszentett az államtanácsos, Brizzsalov úr fejére. Az író a kisember típusát formálja meg Cserjakov személyével, aki önmagát alacsonyítja le a magas rangú és tekintélyű Brizzsalov úr előtti megalázkodásával. A cserjakov szó jelentése féreg, amely a főhős természetére vonatkozik. Szánalomra méltóan viselkedik, nem lehet megszabadulni tőle. Annyira megalázkodik az emberek előtt, hogy már szinte „eltapossák", mint egy férget. Párhuzamba állítva Gogol: Köpönyeg című alkotásának főhősével, mindkét műben nagyon hasonló a két ember jelleme. Akakij Akakijevics és Cserjakov is kevés önbizalommal rendelkezik, nem mernek megszólítani nagyobb tekintélyű urakat, mindketten alacsony rangú személyt testesítenek meg.

Cserjakov más ember számára jelentéktelennek tűnő dolgokkal foglalkozik, el nem múló bűntudatot érez az államtanácsos leprüszkölése miatt. Ez a fajta megnyilvánulás groteszk hatást kelt, egyszerre vicces és szomorú, ha egy embert ilyen lelki elnyomásban tartanak, hogy egy apró és véletlen illetlenség miatt sem tud megbocsátani magának. Nem tudja földolgozni az elutasítást, és szívére veszi Brizzsalov úr sértését, amely a halálát okozza. A társadalmi különbségek ez a fajta bemutatása a realista művek sajátja, és ezek a rangbéli különbségek leginkább az orosz irodalomra jellemzők, ezért is érzékelteti a szerző a meghunyászkodást ilyen látványosan.

A főhős halála mindig váratlanul éri az olvasót, főleg, ha az szinte ok nélkül és ilyen hirtelen következik be. De ezzel még nagyobb hatást kelt a mű, az embert több szempontból is elgondolkoztatja. Ne legyünk túl érzéketlenek, ne mondjunk olyanokat, amik nekünk sem esnének jól. Ugyanakkor nem szabad megalázkodni egy embernek sem , mert attól, hogy valakinek több adatott akár hatalmi pozícióban, akár vagyoni szempontból még semmivel sem különb ember, mint mi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Csehov A csinovnyik halála című története a novellák általános jegyeit foglalja magába. Rövid, tömör és egy szálon futnak az események a műben. A novellák további jellemzője, hogy a főhős életében valamilyen változás történik, amely itt a főhős halálával teljesedik be. A történet egy szinte...

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyikolaj Vasziljevics Gogol: Egy őrült naplója [Magyar Elektronikus Könyvtár - MEK-00393]

# data[].attributes.attachment_link.description
"Hogyan is hihettem akárcsak egy másodpercig is, hogy én valamiféle címzetes fogalmazó vagyok? Én! Hogyan fészkelhette be magát az agyamba ez az őrült gondolat? Tiszta szerencse, hogy valakinek nem jutott eszébe bolondokházába záratni miatta. Na de most végre minden tiszta és világos."

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyikolaj Vasziljevics Gogol: Az orr [Magyar Elektronikus Könyvtár - MEK-04480]

# data[].attributes.attachment_link.description
"Micsoda képtelenségek történnek ezen a világon! Néha egyáltalán nem lehet felfedezni a valószínűségnek még az árnyékát sem: lám csak, ugyanaz az orr, amely államtanácsosi rangban kocsikázott összevissza, egyszer csak mintha semmi sem történt volna, megint a helyén találta magát, vagyis Kovaljov őrnagy két orcája között."

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyikolaj Vasziljevics Gogol: Holt lelkek [Magyar Elektronikus Könyvtár - MEK-00391]

# data[].attributes.attachment_link.description
"Miféle ostoba szóbeszéd ez a holt lelkekről? Józan ésszel fel sem lehet fogni. Hát ki olyan bolond, hogy holt lelkeket vásárol? Ki ad azokért pénzt? ... És hogy kerül ebbe a dologba a kormányzó leánya? Ha Csicsikov el akarta szöktetni, minek ahhoz holt lelkeket vásárolnia?"

# data[].attributes.body
Ne a tükröt átkozd, ha a képed ferde!

Közmondás

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mészöly Dezső és Mészöly Pál fordítása

Ne a tükröt átkozd, ha a képed ferde!

Közmondás

ANTON ANTONOVICS SZKVOZNYIK-DMUHANOVSZKIJ, polgármester
ANNA ANDREJEVNA, a felesége
MARJA ANTONOVNA, a leánya
LUKA LUKICS HLOPOV, tanfelügyelő
A FELESÉGE
AMMOSZ FJODOROVICS LJAPKIN-TYAPKIN, járásbíró
ARTYEMIJ FILIPPOVICS ZEMLJANYIKA, a közjótékonysági intézmények főgondnoka
IVAN KUZMICS SPEKIN, postamester
PJOTR IVANOVICS DOBCSINSZKIJ | helyi földbirtokosok
PJOTR IVANOVICS BOBCSINSZKIJ |
IVAN ALEKSZANDROVICS HLESZTAKOV, pétervári hivatalnok
OSZIP, a szolgája
HRISZTYIAN IVANOVICS HÜBNER, járási orvos
FJODOR ANDREJEVICS LJUBLJUKOV | nyugalmazott hivatalnokok,
IVAN LAZAREVICS RASZTAKOVSZKIJ | a város tekintélyes polgárai
SZTYEPAN IVANOVICS KOROBKIN |
SZTYEPAN ILJICS UHOVJORTOV, rendőrkapitány
SZVISZTUNOV |
PUGOVICIN | rendőrök
GYERZSIMORDA |
ABDULIN, kereskedő
FEVRONYA PETROVNA POSLJOPKINA, lakatosné
EGY ALTISZT FELESÉGE
MISKA, a polgármester szolgája
VENDÉGLŐI SZOLGA
CSENDŐR
Vendégek, kereskedők, polgárok, kérelmezők

A JELLEMEK ÉS A JELMEZEK

Megjegyzések a színészek számára

A polgármester: szolgálatban megöregedett ember, akinek megvan a magához való esze. Megvesztegethető, de igen szolid viselkedésű. Komoly, sőt fontoskodó, nem beszél sem túl hangosan, sem túl halkan, sem túl sokat, sem túl keveset. Minden szavának súlyt ad. Arcvonásai durvák és kemények: látszik, hogy legalul kezdhette a nehéz szolgálatot. Gyorsan vált ijedtségből örömre, alázatból pöffeszkedésre, mint a közönséges lelkű emberek általában. Paszományos egyenruhát és magas szárú, sarkantyús csizmát visel. Rövidre vágott haja őszes.

Anna Andrejevna: a felesége. Kacér vidéki asszonyság: még jól bírja magát. Elméjét részben regényeken és emlékkönyveken, részben az éléskamra és cselédszoba gondjain pallérozta. Roppant kíváncsi és alkalomadtán igen rátarti. Olykor fölébe kerekedik férjének, mert az nem tud neki mit felelni. De ebből a hatalomból csak apróságokra futja: leckéztetésre, csúfolódásra. Anna Andrejevna a darab folyamán négyszer öltözik át.

Hlesztakov: huszonhárom éves, vékonypénzű fiatalember. Meglehetősen műveletlen, s amint mondani szokás: nem ő találta fel a puskaport. A hivatalában afféle széltoló hírében áll. Minden megfontolás nélkül beszél és cselekszik. Képtelen huzamosabb ideig egy dologra figyelni. Beszéde szaggatott: egy-egy szó egészen váratlanul szalad ki a száján. Minél naivabban és egyszerűbben játszik a színész, annál jobb lesz ebben a szerepben. Hlesztakov öltözéke divatos.

Oszip: a szolgája. Olyan, mint az öregebb szolgák általában. Megfontoltan beszél, nem szeret az ember szemébe nézni; bölcselkedő természet: magában sokszor korholja a gazdáját. Hangja általában színtelen, de ha az urával beszél, akkor kemény, nyers, olykor szinte goromba. Okosabb, mint a gazdája: hamar átlát a szitán, de nem szeret beszélni. Magának való, sunyi. Kopott szürkés vagy kékes kabátot visel.

Bobcsinszkij és Dobcsinszkij: mind a kettő alacsony, folyton kíváncsiskodó emberke. Megszólalásig hasonlítanak egymáshoz. Mind a kettőnek kis pocakja van. Mind a kettő hadari beszédű, és sokat gesztikulál. Dobcsinszkij kicsit magasabb és komolyabb, mint Bobcsinszkij, Bobcsinszkij valamivel fesztelenebb és élénkebb, mint Dobcsinszkij.

Ljapkin-Tyapkin: járásbíró. Öt-hat könyvet elolvasott, és ezért - úgy módjával - már szabadgondolkodó. Mindenütt rejtélyt szimatol, minden szavát megnyomja. Megszemélyesítője vágjon fontoskodó ábrázatot. Mély hangon, vontatottan, állandóan krákogva, szuszogva beszél, mint egy öreg óra, amely előbb nyikorog, azután üt.

Zemljanyika: a közjótékonysági intézmények főgondnoka. Kövér, lomha és esetlen, de minden hájjal megkent gazfickó. Igen szolgálatkész és udvariaskodó.

Postamester: naiv, egyszerű ember.

A többi szerep nem szorul külön megvilágításra: csaknem mindennap találkozunk eredetijükkel.

A színészek szenteljenek különös figyelmet a zárójelenetnek. Az utolsó szó hasson villámcsapásként. Egy pillanat alatt mindenki változtasson állásán. A nőkből egyszerre törjön fel a megdöbbenés hangja... Ha erre az utasításra nem ügyelünk, az egész darab hatását vesztheti.

Szoba a polgármester házában

Első jelenet

Polgármester, főgondnok, tanfelügyelő, járásbíró, rendőrkapitány, orvos, két rendőr

POLGÁRMESTER
Uraim! Azért kérettem önöket ide, mert egy igen kellemetlen hírt kell közölnöm: revizor jön hozzánk.

AMMOSZ FJODOROVICS
Micsoda? Revizor?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Micsoda? Revizor?

POLGÁRMESTER
Revizor - Pétervárról. Inkognitóban, titkos utasítással.

AMMOSZ FJODOROVICS
Ne mondja!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Még csak ez hiányzott!

LUKA LUKICS
Úristen... És méghozzá titkos utasítással!

AMMOSZ FJODOROVICS
Rendkívüli helyzet, egész rendkívüli! Emögött valami lappang, uraim!

LUKA LUKICS
De hát mi ez, Anton Antonovics? Miért jön hozzánk revizor?

AMMOSZ FJODOROVICS
Nem, Anton Antonovics! Véleményem szerint ennek sokkal mélyebb oka van: politikai oka! Arról van szó, igenis - arról van szó, hogy Oroszország háborúra készül, s a minisztérium - mint látható - kiküld egy hivatalnokot, mert meg akarja tudni, nincsenek-e itt hazaárulók.

POLGÁRMESTER
Ugyan, mi jut eszébe? De nagyon tud mindent. Hazaárulók egy járási székhelyen? Holmi határváros vagyunk tán? Három évig vágtathat, aki innen el akar jutni a határig.

AMMOSZ FJODOROVICS
Én pedig igenis állítom, hogy - ön ezt nem érti... hiába... Jól tudja a kormány, mit miért tesz. Akármilyen messze székel: apróra tud mindent!

POLGÁRMESTER
Tud vagy nem tud - én jó előre figyelmeztettem önöket. Ami a magam ügykörét illeti: megtettem a szükséges intézkedéseket; ezt önöknek is melegen ajánlom. Különösen önnek, Artyemij Filippovics! Világos, hogy a revizor elsősorban a közjótékonysági intézményekre lesz kíváncsi. Intézkedjék hát, hogy minden a legszebb rendben legyen. Ne feledje az előírást: tiszta hálósapkák! És a betegek ne legyenek olyan szurtosak, mint a kéményseprő.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Az a legkevesebb. Tiszta hálósapkát még csak adhatunk nekik.

POLGÁRMESTER
Helyes! És minden ágy fejénél legyen felírás latinul vagy más idegen nyelven... Ez már az ön dolga, Hrisztyian Ivanovics - szóval fel kell írni különféle betegségeket, és hogy ki mikor betegedett meg, melyik hónapban, melyik napon. Az is nagy baj, hogy a betegei olyan komisz dohányt szívnak, az ember mindjárt köhög, ha belép. És miért van annyi beteg? Még majd kisütik, hogy rossz a kórházvezetés, ügyetlen az orvos.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
De kérem! Ami a kezelést illeti, nekünk Hrisztyian Ivanoviccsal megvan a magunk módszere. Legjobb a természetes gyógymód. Nem mindenféle drága orvosságokra dobálni ki a pénzt... Az ember, kérem, természeti lény: ha meg akar halni, úgyis meghal, ha meg akar gyógyulni, úgyis meggyógyul. De Hrisztyian Ivanovics különben se sokat tárgyalhat a betegekkel, mert egy szót sem tud oroszul.

Hrisztyian Ivanovics olyan hangot ad ki, mely az "e" és az "i" között van

POLGÁRMESTER
De önnek is tanácsolom, Ammosz Fjodorovics, fordítson több gondot a bírósági helyiségekre. Maguknál az előszobában, ahol a felek várnak, ludakat meg kislibákat tartanak a fogházőrök: folyton ott totyog valami a felek lába alatt... Persze hogy a baromfitenyésztés dicséretes dolog - miért ne neveljenek libát az őrök? -, de mégis ne épp ott, ahol ugye... Ezt már régen akartam mondani, csak mindig kiment a fejemből.

AMMOSZ FJODOROVICS
Kérem szépen: még ma minden ludat elvitetek a konyhámra. Nagyon örülnék, uraim, ha szerencsém volna ebédre.

POLGÁRMESTER
Az is roppant kínos, hogy bent a tárgyalóteremben szárítanak mindenféle rondaságot. És az iratszekrényen ott lóg a bíró úr kutyakorbácsa. Tudom, hogy szeret vadászni, de azért jobb lenne, ha most levenné onnan; majd ha elmegy a revizor, visszaakaszthatja. Aztán ott van az ülnöke; lehet, hogy nagyon derék ember, de mindig olyan szaga van, mintha most jött volna ki a pálinkafőzdéből. Ez sincsen rendjén. Ezt is régen akarom mondani, csak mindig elfelejtem. Tudom, hogy azt mondja, így született, de akkor is csak van tán erre valami szer! Mondja meg neki, hogy egyen fokhagymát vagy vöröshagymát, vagy más ilyesmit... Talán Hrisztyian Ivanovics is tud rá valami orvosságot...

Hrisztyian Ivanovics ugyanazt a hangot hallatja, mint előbb

AMMOSZ FJODOROVICS
Ezen már bajosan tudunk segíteni. Azt mondja a szerencsétlen, hogy gyerekkorában leejtette a dajkája, s azóta van ilyen szaga.

POLGÁRMESTER
Tudom, tudom, ezt csak mellékesen mondtam. De amit Andrej Ivanovics levelében "apró-cseprő bűnök"-nek nevez - engedjék meg, hogy erről ne beszéljek. Különben is furcsa dolog mindjárt bűnt emlegetni, hiszen nincs ember gyarlóság nélkül. Maga az Isten teremtett bennünket így - ez ellen a voltériánusok is hiába ágálnak.

AMMOSZ FJODOROVICS
Mit nevez ön apróbb bűnöknek, Anton Antonovics? Bűn és bűn között igen nagy a különbség. Én megvallom nyíltan, nem utasítom el az ajándékot. De milyen ajándékot? - Agárkölyköket. Szóra sem érdemes.

POLGÁRMESTER
Agárkölyök vagy más egyéb: mégiscsak ajándék.

AMMOSZ FJODOROVICS
No nem, Anton Antonovics! És ha valaki olyan bundát kap, hogy megér legalább ötszáz rubelt, és a felesége olyan sálat...

POLGÁRMESTER
Hát aztán? Azt hiszi, tisztább ügy az, hogy magát kutyakölykökkel kenyerezik le - mikor még Istenben sem hisz?! Még templomba sem jár! Én legalább szilárd vagyok a hitben, és minden vasárnap ott vagyok a templomban! De maga? Ismerem jól! Ha a világ teremtéséről kezd el beszélni, még a hajam is égnek áll.

AMMOSZ FJODOROVICS
De hisz én erre magamtól, a magam eszével jöttem rá.

LUKA LUKICS
De kérem, mit tehetek én? Hányszor figyelmeztettem már! A múltkor is, mikor itt volt a nemesek hadnagya - már engedelmet -, olyan pofát vágott előtte, kérem... hogy én olyat még nem is láttam... Persze, minden rossz szándék nélkül. De azért én nyelhettem a szemrehányásokat, hogy miért fertőzik az ifjúságot liberalizmussal!

POLGÁRMESTER
A történelemtanárra is külön felhívom figyelmét. Nem mondom, nagy koponya, vérbeli tudós, de ha egyszer magyarázni kezd, úgy nekitüzesedik, hogy azt sem tudja, hol a feje. A múltkor hallgattam. Amíg Asszíriáról meg Babilonról beszélt - még csak hagyján... De mikor Nagy Sándorhoz ért. Hogy ott mi volt... égszakadás-földindulás! Lerohant a katedráról, és úgy vágta földhöz a széket, hogy csak úgy durrant! Én tudom, hogy Nagy Sándor hős volt, de azért nem kell összetörni a széket! Csak kár a kincstárnak.

LUKA LUKICS
Igaz, ami igaz: bizony vérmes ember. Én már több ízben óva intettem, de mindig azt feleli: "Tegyen, amit akar, én a tudományért kész vagyok akár életemet áldozni."

POLGÁRMESTER
Ez már a sors kifürkészhetetlen törvénye: a tudós mind egytől egyig vagy iszákos, vagy úgy fintorog, hogy rossz ránézni.

LUKA LUKICS
Csak a tanügyi szolgálattól mentsen meg az Isten! Örökös vesződség. Folyton az ember nyakára járnak; mindenki meg akarja mutatni, hogy ő a bölcsek bölcse.

POLGÁRMESTER
Ez mind semmi! De az az átkozott inkognitó! Egyszer csak itt terem a revizor: "No, édes fiaim, hogy s mint? Melyik köztetek a járásbíró?" - "Ljapkin-Tyapkin." - "No, Ljapkin-Tyapkin, ide hozzám! Hát a közjótékonysági főgondnok melyik?" - "Zemljanyika." - "Ide hozzám, Zemljanyika." Rágondolni is rossz.

Második jelenet

Előbbiek és a postamester

POSTAMESTER
Uraim, uraim! Hadd hallom, miféle hivatalnok készül ide.

POLGÁRMESTER
Maga nem hallotta?

POSTAMESTER
De, de! Bobcsinszkij beszélte... Épp az előbb volt nálunk a postán...

POLGÁRMESTER
És mit szól ehhez?

POSTAMESTER
Mit? Azt, hogy háború lesz: megyünk a törökre.

AMMOSZ FJODOROVICS
Eltaláltam! Szóról szóra!

POLGÁRMESTER
El ám: szarva közt a tőgyit.

POSTAMESTER
Márpedig ez így van! Fogadni mernék, azoknak a nyavalyás franciáknak a keze van ebben is!

POSTAMESTER
Akkor más. Akkor nem megyünk a törökre.

POLGÁRMESTER
Ön hogy érzi magát, postamester úr?

POSTAMESTER
Ön hogy érzi magát, polgármester úr?

POLGÁRMESTER
Mondja, kérem, nem olvasott azokban a levelekben valamit egy bizonyos pétervári hivatalnokról?

POSTAMESTER
Nem, péterváriról nem volt szó... de kosztromaiakról meg szaratoviakról annál inkább! Kár, hogy maga nem olvassa ezeket a leveleket: egy-egy részlet néha valóságos kis remekmű. A minap egy hadnagyocska írt a barátjának a legutóbbi bálról, de olyan gálánsan, olyan pajkosan - mondhatom, felséges! "Kedves barátom! Olyan itt az élet, mint a hetedik mennyországban... tündöklő asszonyok, andalító zene, lampionok, girlandok, konfetti, amerre szem lát..." Micsoda szenvedély a stílben! Ezt el is tettem... Parancsolja, hogy felolvassam?

POLGÁRMESTER
Erre most nem érünk rá! Csak azt ne felejtse el, Ivan Kuzmics, ha valami panasz vagy feljelentés kerül a kezébe: visszatartani! Gondolkozás nélkül!

POSTAMESTER
Kérem, kész örömmel!

AMMOSZ FJODOROVICS
Csak jól vigyázzon, nehogy egyszer magára húzzák a vizes lepedőt!

POSTAMESTER
Jaj, istenem!

POLGÁRMESTER
Ugyan, kérem, semmi az egész. Mindjárt más volna, ha nyilvánosságra hozná a leveleket. De hiszen köztünk marad az egész.

AMMOSZ FJODOROVICS
Vigyázzunk: valami veszedelem készül! De igaz, Anton Antonovics, már készültem is meglátogatni: van az ön számára egy remek agárszukám. Egyhasi az én kanommal - azt ismeri jól... Jaj, hallotta-e, hogy Cseptovics beperelte Varhovinszkijt? Elém került az ügy: most aztán hol az egyiknél, hol a másiknál vadászom - pompás élet!

POLGÁRMESTER
Bánom is én, hol vadászik, barátom! Csak az az istenverte inkognitó, az nem megy ki a fejemből... Minden percben attól félek, hogy egyszer csak nyílik az ajtó, és bumm...

Harmadik jelenet

Előbbiek; Dobcsinszkij és Bobcsinszkij lihegve jön

BOBCSINSZKIJ
Nagy újság!

DOBCSINSZKIJ
Rendkívüli újság!

MIND
Mi az?

DOBCSINSZKIJ
Derült égből villámcsapás! Amint benyitunk a vendéglőbe...

BOBCSINSZKIJ
Nem, nem, majd én... hagyja csak! Hagyja! Hisz azt sem tudja, hogy kezdjen bele!

DOBCSINSZKIJ
Maga meg összevissza kapkod, nem emlékszik semmire!

BOBCSINSZKIJ
Dehogynem emlékszem! Bizony isten, emlékszem! Ne zavarjon már! Ugyan, uraim, mondják meg Pjotr Ivanovicsnak, hogy ne vágjon folyton a szavamba!

POLGÁRMESTER
Az isten szerelmére, nyögjék már ki, hogy mi történt! A szívem majd elállt... Üljenek le, kérem. Tessék, Pjotr Ivanovics, itt egy szék!

Mindnyájan leülnek a két Pjotr Ivanovics körül

Mondják hát, hogy mit láttak!

BOBCSINSZKIJ
Mindjárt, kérem, mindjárt... Csak szép sorjában mindent... Mikor innen volt szerencsém elmenni - azután, hogy annyira fel tetszett izgulni attól a levéltől -, én, kérem alázattal, nem késlekedtem egy árva percet se, azon nyomban nyakamba szedtem a lábam és futottam... Nagyon kérem, Pjotr Ivanovics, ne vágjon a szavamba! Mondom, hogy én mindenre emlékszem, mindenre pontosan emlékszem! Én akkor, kérem alázattal, futottam Korobkinhoz, de Korobkint nem találtam otthon, azért futottam tovább Rasztakovszkijhoz. De Rasztakovszkij sem volt otthon, azért beszaladtam a postára Ivan Kuzmicshoz, hogy végre elmondjam a nagy újságot. Aztán onnan visszajövet találkoztam ám Pjotr Ivanoviccsal...

BOBCSINSZKIJ
Úgy van, a pékbódé előtt! Hát amint ott belebotlom Pjotr Ivanovicsba, mondom neki: hallotta, milyen bizalmas hírt kapott a polgármester úr hiteles forrásból? De Pjotr Ivanovics már akkor hallotta a maguk gazdasszonyától, Avdotyától, mikor Filipp Antonovics Pocsecsujevhez küldték - már nem tudom, miért...

DOBCSINSZKIJ
Nem, nem, Pjotr Ivanovics, én mondtam, hogy "hopp"!

BOBCSINSZKIJ
Először maga mondta, azután meg én mondtam! Szóval azt mondtuk Pjotr Ivanoviccsal: "Hopp! Vajon miért rostokol ez itt, ha a szaratovi kormányzóságba utazik?" Igen, uraim! Nyilvánvaló! Ez az a bizonyos hivatalnok.

POLGÁRMESTER
Mi? Miféle hivatalnok?

BOBCSINSZKIJ
Hát az, akiről hírt méltóztatott kapni: a revizor.

DOBCSINSZKIJ
Pedig ő az! Se nem fizet, se nem utazik. Ki lenne más? És a menetlevele is Szaratovba szól.

BOBCSINSZKIJ
Ő az, ő az - fejemet rá! Mindent szemügyre vesz, mindent megvizsgál. Még azt is megfigyelte, hogy mi Pjotr Ivanoviccsal lazacot ettünk, merthogy... merthogy Pjotr Ivanovics gyomra nem volt egészen rendben - még a tányérunkba is belenézett. Majd hogy sóbálvánnyá nem meredtem az ijedtségtől.

POLGÁRMESTER
Uram, irgalmazz nekünk, bűnösöknek! Melyik szobában lakik?

DOBCSINSZKIJ
Az ötösben, a lépcső alatt.

BOBCSINSZKIJ
Ott, ahol tavaly az átutazó tisztek összeverekedtek.

POLGÁRMESTER
És régóta itt van?

DOBCSINSZKIJ
Már két hete. Szent Vaszilijkor érkezett.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Mit van mit tenni, Anton Antonovics, vonuljunk ünnepélyes díszben a vendéglőbe.

BOBCSINSZKIJ
Fiatal. Legfeljebb huszonhárom-huszonnégy éves.

POLGÁRMESTER
Ez jó! A fiatalt könnyebb körülszimatolni... Csak valami vén róka ne jöjjön a nyakunkra! Gyerekembernek minden a képire van írva. Uraim, készüljenek. Ki-ki a maga posztjára. Én pedig megyek a vendéglőbe egymagam... Vagy talán Pjotr Ivanoviccsal. Mintha semmit se tudnánk... csak úgy, sétaképpen... Mintha csak ellenőriznénk, jól bánnak-e a szállóvendégekkel... Hé, Szvisztunov!

SZVISZTUNOV
Mi tetszik?

POLGÁRMESTER
Rohanj azonnal a kapitány úrért! Megállj! Rád szükségem van!... Küldj érte valakit, hogy rögtön jöjjön - aztán gyere vissza!

Szvisztunov rendőr elrohan

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Gyerünk, gyerünk, Ammosz Fjodorovics, ez nem gyerekjáték!

AMMOSZ FJODOROVICS
Maga mit reszket? Tiszta hálósapkát ad a betegekre és kész!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
A hálósapka még hagyján! De az is elő van írva, hogy a betegek daralevest kapjanak! Nálunk meg még a folyosó is bűzlik a káposztától: az ember alig győzi befogni az orrát...

AMMOSZ FJODOROVICS
No, nekem nincsenek ilyen gondjaim. Kinek jutna eszébe bedugni az orrát a járásbíróságra? De ha bekukkantana valaki egy-két aktába, mondhatom, az élettől is elmenne a kedve. Én már tizenöt éve ülök a bírói székben, de ha néha belenézek ezekbe az iratokba - eh! - az ember csak legyint... Maga bölcs Salamon se igazodnék el rajtuk: mi az igazság, mi a hazugság?

A járásbíró, a főgondnok, a tanfelügyelő, a postamester indul kifelé. Az ajtóban összeütköznek a visszatérő Szvisztunovval

Negyedik jelenet

A polgármester, Dobcsinszkij, Bobcsinszkij és Szvisztunov

POLGÁRMESTER
Itt a kocsi?

SZVISZTUNOV
Kint áll.

POLGÁRMESTER
Akkor mehetsz. Megállj! Hova rohansz? Hol vannak a többiek? Csak nem egyedül vagy? Nem megparancsoltam, hogy Prohorov is itt legyen?! Hol van Prohorov?

SZVISZTUNOV
Az őrszobán. De igencsak alkalmatlan most a szolgálatra...

POLGÁRMESTER
Hogyhogy alkalmatlan?

SZVISZTUNOV
Úgy hozták haza reggel. Részeg, mint a csap. Már két dézsa vizet ellocsoltunk rá, mégsem akar talpra állni.

BOBCSINSZKIJ
Hát én, hát én? Anton Antonovics, hadd menjek én is!

POLGÁRMESTER
Nem, szó sem lehet róla. Az már ügyetlenség volna, és a kocsiban sincs hely.

BOBCSINSZKIJ
Nem baj, kérem, futok a kocsi után. Csak legalább a kulcslyukon át hadd láthassam, mit végeznek!

Ötödik jelenet

Előbbiek és a rendőrkapitány

POLGÁRMESTER
Sztyepan Iljics, az istenért, hol bujkál? Micsoda dolog ez?

RENDŐRKAPITÁNY
Itt voltam a kapu előtt.

POLGÁRMESTER
Ide hallgasson, Sztyepan Iljics! Valami revizor jött Pétervárról. Hát hogy állunk?

RENDŐRKAPITÁNY
Ahogy megparancsolta. Pugovicint elküldtem a legényekkel, hogy söpörjék fel a járdát.

POLGÁRMESTER
Hát Gyerzsimorda hol van?

RENDŐRKAPITÁNY
Gyerzsimorda oda van a kocsival tüzet oltani.

POLGÁRMESTER
És Prohorov részeg!

RENDŐRKAPITÁNY
Részeg.

POLGÁRMESTER
Hát hogy történhet ilyesmi?

RENDŐRKAPITÁNY
Isten tudja... Tegnap verekedés volt a külvárosban. Prohorov kiment rendet teremteni, aztán részegen hozták haza.

RENDŐRKAPITÁNY
Anton Antonovics, ez nem csákó, az a skatulya!

Mind el

Hatodik jelenet

Anna Andrejevna és Marja Antonovna befutnak

POLGÁRMESTER HANGJA
Majd aztán! Majd aztán, szívecském!

MARJA ANTONOVNA
De mamuska, mindig én vagyok a hibás? Egy-két óra múlva úgyis mindent megtudunk.

Szűk kis szállodai szoba. Ágy, asztal, utazótáska,
egy üres üveg, egy pár csizma, ruhakefe stb.

Első jelenet

Oszip a gazdája ágyán fekszik

Tyű, a mindenit, de éhes vagyok! Úgy korog a hasam, mintha az ég dörögne. Sose vergődünk már haza! Mit akarunk itt? Lassan két hónapja lesz, hogy Pétervárról elindultunk. Persze, a pénzt elpucolta az ifiúr, most aztán gubbaszt, lógatja az orrát. Pedig biz' isten elég lett volna az a pénz! De nekünk, nekünk kellett adni mindenütt a nagyurat! (Gazdáját utánozza) "Hé, Oszip! Válaszd ki a legjobb szobát! Rendelj elsőrangú ebédet! Jól tudod, hogy nem eszem meg akármit! Elsőrangút! Érted?" Még ha valami nagy uraság volna, érteném, de egy ilyen kis tintanyaló mit akar? Mindenféle utasokkal összeáll, aztán gyerünk: elő a kártyát! El is úszott a pénze az utolsó kopejkáig. De elegem van már ebből az életből! Mennyivel jobb falun! Kevesebb a mulatság, de kevesebb a gond is. Kerít az ember egy jó asszonyt, aztán akár egész nap csak hever a kemencepadkán, majszolja a jó foszlós kalácsot. - Persze - igaz, ami igaz - Pétervár... az megint egészen más! Olyan város nincs több a világon. Csak pénze legyen az embernek, akkor csupa vasárnap az élet: színház, cirkusz, táncoló kutyák - amit csak szemed-szád kíván! S olyan finoman, de olyan finoman beszél mindenki, mintha csupa herceg volna. Ha kimégy a Boltos sorra, az árusok már messziről hajbókolnak: "Tessék parancsolni, nagyságos úr!" Ha átkelsz egy csónakban, akár hivatalnok mellett is ülhetsz. Ha meg elunod magad, csak mégy a bazárba, megállsz, elhallgatsz egy kiszolgált tüzért: mi mindent nem mesél a háborúkról... Vagy a csillagokról... Mert ezek úgy ismerik még az eget is, mint más a tenyerét. Be-betéved egy-egy kedves, öreg, tiszta asszony, néha egy-egy helyre szobalány is, hihihi... (Nevet, fejét rázza) mintha hájjal kenegetnének! Soha udvariatlan szót nem hall az ember. Széltébe-hosszába úgy szólítják: "Ön!" Úgy bizony: Ön! Ha meguntál gyalog járni, odaintesz egy konflist, belevágod magad, mint egy úr! Ha éppen nem akarsz fizetni - semmi baj: besétálsz egy átjáróházba, a kocsis meg várhat a kapu előtt ítéletnapig. Csak az a bökkenő, hogy máma hopp, holnap kopp, mint például most is. De az ifiúr az oka mindennek! Mit csináljak vele? Az öreg nagyságos úr csak küldi a pénzt, neki meg éjjel-nappal mulatságon jár az esze! Folyton bérkocsi, folyton színház - végül vihetem az új frakkját az ócskapiacra! Képes elherdálni az utolsó ingét is, hogy ott marad egy szál kabátban meg köpenyben! Bizony isten! Pedig micsoda ruhák! Micsoda posztók! Valódi angol! Százötven rubel egy frakk... A piacon meg... húszért ha elkél! A nadrágot meg éppenséggel bagóért kótyavetyéljük el. És mindez miért? Csak mert a dologhoz nem fűlik a foga. Ahelyett, hogy hivatalba járna, a promenádon sétál, meg a blattot veri. Hej, ha ezt az öreg nagyságos úr tudná! Titulus ide, titulus oda: fölemelné az ifiúr ingecskéjét, aztán úgy odasózna, hogy négy napig tapogatná a helyit utána. No de hát, ha szolga vagy, szolgálj! A vendéglős azt mondja: amíg a tartozás ki nincs fizetve, itt többet egy falatot sem esznek. No, hisz akkor várhatunk! (Felsóhajt) Uramisten, csak legalább egy kis káposztaleves volna. Be tudnám kapni az egész világot!

Lépések zaja

Jön! (Sietve fölkászálódik az ágyról)

Második jelenet

Oszip és Hlesztakov

OSZIP
Én? Már hogy henteregtem vóna? Tán olyan nagy csuda énnékem egy ilyen ágy?

HLESZTAKOV
Ne hazudj! Henteregtél! Hisz összevissza van túrva!

OSZIP
Én tennék ilyet? Hát csak tudom, kié az ágy? Van jó lábam, megállok én azon. Éppen nekem kell a maga ágya!

OSZIP
Dohány? Honnan lenne dohány? Negyedik napja már, hogy elszívta a legutolját is.

OSZIP
Mi tetszik?

OSZIP
Hova, le?

OSZIP
Azt már nem! Én ugyan nem!

HLESZTAKOV
Hogy mersz velem így beszélni, te fajankó?

OSZIP
Édes mindegy, hogy megyek-e vagy maradok! Megmondta a gazda, nincs többé ebéd.

HLESZTAKOV
Még hogy nincs! Ki hallott már ilyen pimaszságot?

OSZIP
Még azt is mondta, hogy megy a polgármesterhez panaszra... Merthogy az úrfi harmadik hete már egy fityinget se fizet. Azt mondta, jófélék vagyunk mind a ketten... meg hogy az úrfi széltoló... Ismerjük mi az ilyen lókötőket, az ilyen úri betyárokat - így mondta a gazda.

HLESZTAKOV
És te? Te marha, még örülsz is, hogy visszamondhatod!

OSZIP
Azt mondta, ismerem a fajtátokat! Befészkelitek magatokat, éltek nagy lábon potyára, fülig úsztok az adósságba - de furkósbottal se lehet kiverni benneteket! Csakhogy én nem tréfálok ám, azt mondja, jelentem a rendőrségen, aztán: gyerünk a dutyiba!

HLESZTAKOV
Elég legyen, tökfilkó! No, eredj, szólj a gazdának, annak a goromba disznónak.

OSZIP
Jobb lesz, ha idehívom!

HLESZTAKOV
Hogyhogy jobb lesz? Eredj csak, beszélj vele magad!

OSZIP
De úrfi, igazán.

HLESZTAKOV
Az apád mindenit, hívd hát ide!

Oszip el

Harmadik jelenet

Hlesztakov egyedül

Embertelenül éhes vagyok! Hiába mentem sétálni, hogy majd csak elmúlik! Nem, az istennek sem! Csak Penzában ne kezdtem volna el mulatni - futotta volna abból a pénzből hazáig! Az a bakatiszt csúnyán megkopasztott! De értette is a kártyát, meg kell adni. Egy negyedóra alatt kész voltam. Csak még egyszer leülhetnék vele - majd megmutatnám! (Kinéz az ablakon) De ronda egy fészek! Pfuj! Még a zöldséges kofák sem hiteleznek. Aljasság! (Az "Ördög Róbert" egyik dalát fütyüli, majd a "Ne varrj nekem, édesanyám"-at. Végül türelmét vesztve megszólal) Még mindig senki!

Negyedik jelenet

Hlesztakov, Oszip és a vendégek szolgája

SZOLGA
A gazdám kérdezteti, hogy mi tetszik.

HLESZTAKOV
Á, hozott isten, barátom! Hogy vagy? Hogy s mint?

SZOLGA
Hál' istennek jól!

HLESZTAKOV
Mi újság a fogadóban? Rendben van minden?

SZOLGA
Rendben, hál' istennek.

HLESZTAKOV
Van-e sok átutazó vendég?

SZOLGA
Az igen. Van elég.

HLESZTAKOV
Ide figyelj, kedves barátom... Még nem hozták föl az ebédemet... Légy szíves, sürgesd meg odalent. Tudod, ebéd után különféle dolgaim vannak.

SZOLGA
Márpedig a gazdám azt mondja, hogy ő többet nem ád ebédet. Még máma panaszra akar menni a polgármesterhöz.

HLESZTAKOV
De hát miért menne panaszra? Magad is beláthatod, ennem csak kell! Senki se kívánhatja, hogy böjtöljek ítéletnapig! Végül egész lefogyok... Majd meghalok az éhségtől, komolyan mondom.

SZOLGA
Én elhiszem, de a gazda azt mondja: "Amíg nem fizet, itt egy falatot se kap." Ezt mondta, kérem.

HLESZTAKOV
Ugyan, érts vele szót, beszélj a lelkére.

SZOLGA
De hát mit mondjak neki?

HLESZTAKOV
Magyarázd meg, hogy nekem is kell ennem! A pénz - az más lapra tartozik!... Vagy azt hiszi, én is olyan paraszt vagyok, mint ő? Azt hiszi, nekem ugyanúgy nem számít, mint a magafajta bugrisnak, ha egy napig éhkoppon van? Ezt mondd meg!

Ötödik jelenet

Hlesztakov egyedül

Mi lesz velem, ha nem ad enni? Olyan farkasétvágyam van, mint még soha életemben! Eladjam a ruhám? Talán ezt a nadrágot? Nem, nem, inkább koplalok, de pétervári ruhában érkezem haza! Kár, hogy Johim nem adott bérbe hintót! Hintón érkezni, az volna az igazi! Behajtatnék valamelyik szomszéd birtokos portájára. Elöl égnének a kocsilámpák - a bakon Oszip, libériában! Nagy sürgés-forgás támad: "Ki lehet az?" Belép az inas (Szertartásos pózban az inast utánozva): "Ivan Alekszandrovics Hlesztakov Pétervárról. Óhajtják, hogy tiszteletét tegye?" (Legyint) Tudják is azok a barmok, mi az, hogy "tiszteletét tegye". Ha néha bevetődik hozzájuk egy bugris birtokos, az se szó, se beszéd, beront a szalonba, mint valami medve... Érteni kell a módját! Az ember odalép a házikisasszonyhoz: "Kegyed nem is képzeli, mennyire örvendek..." (Kezét dörzsöli, és hajbókol) Phö! (Köp egyet) Mindjárt fölfordulok az éhségtől!

Hatodik jelenet

Hlesztakov, Oszip, majd a szolga

HLESZTAKOV
Na?

OSZIP
Itt az ebéd!

HLESZTAKOV
A gazda, a gazda... Köpök a gazdádra! Mit hoztál?

SZOLGA
Levest meg pecsenyét.

HLESZTAKOV
Csak két fogást?

SZOLGA
Csak kettőt, kérem.

HLESZTAKOV
Hát ez gyalázat! Ez nekem nem kell. Mondd meg neki, hogy kikérem... mondd meg, hogy ez nagyon kevés.

SZOLGA
A gazda azt mondja, nagyon is sok.

HLESZTAKOV
Hol a mártás?

SZOLGA
Mártás az nincs.

HLESZTAKOV
Hogyhogy nincs? A magam szemével láttam, mikor elmentem a konyha előtt, hogy rengeteg mártást csináltak. És reggel az étteremben láttam, amint két puffancs alak lazacot zabált meg mindenféle finomságot.

SZOLGA
Hát, ami azt illeti, van is, meg nincs is.

HLESZTAKOV
Hogyhogy nincs?

SZOLGA
Hát csak nincs.

HLESZTAKOV
Hát lazac, hát hal, hát kotlett - semmi sincs?

SZOLGA
Van, kérem, de nem akárkinek.

HLESZTAKOV
Hülye!

SZOLGA
Igenis.

HLESZTAKOV
Nyavalyás! Azok zabáljanak csak, én ne? A mindenit! Nem éppen olyan vendégek azok is, mint én?

SZOLGA
Hát - nem éppen olyanok.

HLESZTAKOV
Hát milyenek?

SZOLGA
Olyanok, akik fizetnek.

SZOLGA
Visszavihetem, kérem, ha nem ízlik. A gazda azt mondta, nem erőszak a disznótor.

SZOLGA
Hát mi volna?

SZOLGA
Nincs.

HLESZTAKOV
Rablók! Legalább szósz lenne, vagy sütemény! Disznóság! Csak az utasokat fosztogatják!

A szolga és Oszip leszedik az asztalt, s az edényekkel elmennek

Hetedik jelenet

Hlesztakov, majd Oszip

HLESZTAKOV
Bizony isten, mintha egy falatot se ettem volna! Ez csak fölcsiklandozta az étvágyamat. Csak két kopejkám volna, hogy legalább egy cipót hozathatnék a piacról.

Nyolcadik jelenet

Hlesztakov, a polgármester, Dobcsinszkij, később Bobcsinszkij

POLGÁRMESTER
Bocsánatot kérek.

HLESZTAKOV
Kérem, kérem, semmi...

POLGÁRMESTER
Mint a város fejének, kötelességem gondoskodni, hogy az átutazó idegenek és nemesurak... semmiféle alkalmatlanságnak...

Bobcsinszkij bekukucskál az ajtón

A vendéglős az oka mindennek! Kérem, olyan marhahúst adott, mint a csizmatalp. És a leves! Az ördög tudja, mit kotyvasztott össze. Ki kellett öntenem az ablakon! Valósággal koplaltat... A teáról ne is beszéljünk... halszaga van, nem teaszaga. Hát ki vagyok én, miféle új szokás ez?

HLESZTAKOV
Elég volt! Még ilyet! Semmi közöm hozzá! Tán börtönbe csukassam magam, mert magának felesége meg gyereke van? Még csak az kéne!

Bobcsinszkij bekukkant az ajtón, és rémülten visszahúzódik

Köszönöm szépen, ebből nem kérek!

HLESZTAKOV
Kérem, kérem, adjon kölcsön! Rögtön kifizetem a vendéglőst. Kétszáz rubel elég lenne. De az se baj, ha kevesebb.

HLESZTAKOV
Hé, Oszip!

Oszip be

Kerítsd elő a szolgát! (A polgármesterhez és Dobcsinszkijhoz) De miért állnak? Foglaljanak helyet! (Dobcsinszkijhoz) Foglaljon helyet, kérem!

POLGÁRMESTER
Ó, kérem, jó nekünk állva is.

A polgármester és Dobcsinszkij leül; Bobcsinszkij bekukucskál az ajtón, és hallgatózik

HLESZTAKOV
Én is végtelenül örülök... Ön nélkül még jó soká itt ülhettem volna! Fogalmam se volt róla, miből fizetem ki a vendéglőst.

HLESZTAKOV
A szaratovi kormányzóságba. Van ott egy falum.

HLESZTAKOV
Sajnos nem, az apám hívat haza. Haragszik az öreg, hogy semmire se vittem Pétervárott. Azt hiszi, az csak úgy megy, úgy ukmukfukk - az ember beáll, és másnap már a gomblyukába tűzik a Vlagyimir-rendet. Kedvem volna odaküldeni az öreget, majd meglátná, hogy áll a bál!

HLESZTAKOV
Magam sem tudom. Nehéz az öreggel boldogulni, csökönyös, mint a szamár, de én már nem bánom, megmondom neki kereken, tegyen, amit akar, nem tudok élni Pétervár nélkül! Tán sült parasztok közt pocsékoljam el az életem? Nem addig van az! Ma már mások az igények. Az én szellememnek szüksége van a nagyvilági kultúrára.

HLESZTAKOV
Pocsék egy szoba. És akkora poloskák vannak itt, komolyan - ilyet másutt nem is láttam! Úgy harapnak, mint a veszett kutya!

POLGÁRMESTER
Ne mondja! Hogy egy ilyen művelt vendég kénytelen legyen vakaródzni - s méghozzá olyan utolsó férgek miatt, mint ezek a poloskák! Bár a világon se volnának! És tessék mondani, nem sötét a szoba?

HLESZTAKOV
Dehogynem! És a vendéglősnek újabban az a szokása, hogy nem ad gyertyát. Ha olykor kedvem támad olvasgatni, írogatni, egyszerűen képtelen vagyok rá, oly vaksötét van.

POLGÁRMESTER
Ha meg nem sérteném, de nem vagyok rá méltó...

HLESZTAKOV
Mire?

POLGÁRMESTER
Nem, nem vagyok rá méltó...

HLESZTAKOV
De hát miről beszél?

POLGÁRMESTER
Ha meg nem sérteném... Volnék bátor... Nálunk otthon lenne uraságod számára egy csinos, világos, csendes szoba - de nem, nem, nagyon is érzem, ez túl nagy kitüntetés lenne. Kérem, bocsásson meg. Esküszöm, együgyű szívem sugallatára ragadtattam el magam ennyire...

HLESZTAKOV
De kérem, kérem, kész örömmel. Nekem is sokkal kellemesebb egy úriháznál, mint ilyen csehóban.

POLGÁRMESTER
Ha tudná, milyen boldog vagyok! Hát még a feleségem hogy fog örülni! Mi már természettől afféle vendégszerető népek vagyunk. Hát még ha ilyen művelt urat láthatunk vendégül! A világért se higgye, hogy ez hízelgés, én nem értek a hízelgéshez. Ami a szívemen, az a számon.

HLESZTAKOV
Köszönöm, igazán kedves! Ki nem állhatom a kétszínű embereket. Az ön nyíltsága, melegszívűsége igazán meghat. Bevallom, nekem nincs is egyéb vágyam, mint hogy őszintén tiszteljenek és becsüljenek - becsüljenek és tiszteljenek...

Kilencedik jelenet

Előbbiek, Oszip és a szolga; Bobcsinszkij bekukucskál

SZOLGA
Mit parancsol?

HLESZTAKOV
A számlát.

SZOLGA
Hiszen már rég odaadtam.

HLESZTAKOV
Ki emlékszik már azokra a hülye számlákra! Mennyivel tartozom?

SZOLGA
Az első nap ebédelni tetszett. A második nap lazacot tetszett enni. A többi aztán már mind hitelbe volt.

HLESZTAKOV
Tökfilkó! Még most kezdi kiszámítani, mennyivel tartozom!

A szolga elmegy, Bobcsinszkij bekukkant

Tizedik jelenet

A polgármester, Hlesztakov, Dobcsinszkij

POLGÁRMESTER
Nem parancsolja megtekinteni néhány közintézményünket? Például a város jótékonysági intézményeit?

HLESZTAKOV
Mi van ott látnivaló?

POLGÁRMESTER
Hát csak úgy gondoltam, meg tetszik nézni, hogy folynak a dolgok... hogy milyen a rend...

HLESZTAKOV
Kérem, kész örömmel.

Bobcsinszkij bedugja fejét az ajtón

POLGÁRMESTER
Aztán, ha parancsolja, meglátogathatjuk a járási iskolát... Megnézhetjük, hogy s mint oktatják az ifjúságot a különféle tudományokra...

HLESZTAKOV
Kérem, tartom szerencsémnek.

POLGÁRMESTER
Ha kedve van, megtekinthetjük a toloncházat, a városi börtönt. Megláthatja, milyen a rabok ellátása...

HLESZTAKOV
A börtönt? Nem, nem, inkább a kórházat nézzük meg.

POLGÁRMESTER
Ahogy parancsolja. A saját hintaján méltóztatik? Vagy parancsol velünk jönni az én homokfutómon?

HLESZTAKOV
Inkább az ön kis homokfutóján...

POLGÁRMESTER
No, Pjotr Ivanovics, akkor magának nincs hely.

DOBCSINSZKIJ
Sebaj, kérem, megyek gyalog.

HLESZTAKOV
Ugyan, kérem, minek az? Egyébként itt a tinta... csak papírt nem tudok adni... vagy talán jó lesz ez a számla?

Megírja a cédulát és átadja Dobcsinszkijnak, aki az ajtóhoz megy, de ebben a pillanatban bedől az ajtó, s az ajtóval együtt bezuhan Bobcsinszkij. Mindenki nagyot kiált. Bobcsinszkij föltápászkodik

HLESZTAKOV
Csak nem ütötte meg magát?

BOBCSINSZKIJ
Semmi, semmi az egész... Ne is tessék törődni vele... Csak egy kicsit lejött az orromról a bőr... Mindjárt megyek Hrisztyian Ivanovicshoz... Van egy kitűnő tapasza... az egykettőre rendbe hozza.

Ugyanaz a szoba, mint az első felvonásban

Első jelenet

Anna Andrejevna, Marja Antonovna. Ugyanabban
a helyzetben állnak az ablaknál, mint az első felvonás végén

ANNA ANDREJEVNA
Na tessék! Egy álló órája várunk! Csakis a te buta kacérságod miatt! Föl voltál már öltözve tetőtől talpig, de nem - kellett neked tovább kutaszkodni a szekrényben. Miért is hallgattam rád? Micsoda bosszúság! Mintha összebeszéltek volna! Egy teremtett lélek se jár az utcán! Mintha az egész város kihalt volna!

ANNA ANDREJEVNA
Jön, jön - hol jön? Folyton képzelődöl! Csakugyan jön... Ki lehet az? Egy kis ember... frakkban... Ki lehet? Tessék? Mégiscsak bosszantó! Miféle figura ez?

MARJA ANTONOVNA
Dobcsinszkij, anyuskám!

MARJA ANTONOVNA
Márpedig ez Dobcsinszkij, anyuskám!

ANNA ANDREJEVNA
No tessék, már megint! Csak hogy feleselj! Mondtam, hogy nem Dobcsinszkij!

MARJA ANTONOVNA
Hát akkor ki? Mamuska is látja, hogy Dobcsinszkij!

Második jelenet

Előbbiek, Dobcsinszkij

ANNA ANDREJEVNA
Hát van magának lelke? Magában bíztam, gondoltam, maga mégis rendes ember... Hát egyszer csak mindenki kereket old, maga meg utánuk! Egy árva lélek erre nem vetődött azóta - ne adj' isten, hogy valamit megtudhattam volna! Nem szégyelli magát! Hát nem én tartottam keresztvíz alá a Vanyecskáját is, a Lizanykáját is? Ezt érdemlem én?

DOBCSINSZKIJ
Esküszöm, édes komámasszony, úgy futottam, a nyelvem is kilóg... csak hogy szolgálatára legyek! Jó napot, Marja Antonovna!

MARJA ANTONOVNA
Jó napot kívánok, Pjotr Ivanovics.

ANNA ANDREJEVNA
Mi történt? Mondja már: mi újság?

DOBCSINSZKIJ
Anton Antonovics küldi ezt a levélkét.

ANNA ANDREJEVNA
No és a revizor? Kiféle-miféle? Generális?

DOBCSINSZKIJ
Nem, nem generális, de azzal is felveszi a versenyt! Finom ember! És milyen előkelő modora van!

ANNA ANDREJEVNA
Így hát az, akiről szó volt a levélben... akiről az uramnak írtak.

DOBCSINSZKIJ
Az hát... Jelzem, elsőnek mi fedeztük fel Pjotr Ivanoviccsal...

ANNA ANDREJEVNA
Azt mondja: mi újság?

DOBCSINSZKIJ
Hál' istennek, minden jól megy. Először egy kicsit szigorúan fogadta a mi Anton Antonovicsunkat - úgy bizony! Csuda mérges volt. Azt mondta, hogy a vendéglőben rosszul bánnak vele, meg hogy ő bizony nem jön ide, meg hogy ő nem akar a polgármester úr miatt börtönbe kerülni. De aztán, amikor látta, hogy Anton Antonovics semmiről sem tehet, meg amikor belemelegedtek a beszédbe, egy-kettőre ő is megváltozott ám! Minden rendbe jött, hála a jóistennek. Most elmentek a kocsival megnézni a közjótékonysági intézményeket... Megsúghatom, Anton Antonovics már azon emésztette magát, nem jelentették-e föl titokban. Még én is megszeppentem.

ANNA ANDREJEVNA
Maga, maga mit félt? Hisz nem is hivatalnok!

DOBCSINSZKIJ
Tetszik tudni, úgy van az, hogy mikor valami nagy úr megszólal - engem egyszeriben kilel a hideg...

ANNA ANDREJEVNA
Butaság! Azt mondja, hogy milyen! Öreg, fiatal?

ANNA ANDREJEVNA
Szőke vagy barna?

DOBCSINSZKIJ
Olyan gesztenyés. A szeme pedig úgy villog, mint valami fenevadé. Egészen zavarba ejti az embert.

DOBCSINSZKIJ
Ja persze, nem volt kéznél tiszta papír, és Anton Antonovics hamarjában egy számlára írta...

Miska bejön

DOBCSINSZKIJ
Engedelmével, Anna Andrejevna, én meg rohanok megnézni... hogy megy a kórházi szemle.

ANNA ANDREJEVNA
Menjen, menjen, nem marasztalom.

Harmadik jelenet

Anna Andrejevna, Marja Antonovna

ANNA ANDREJEVNA
No, Marja, most aztán lássunk hozzá a toaletthez! Ez afféle pétervári gavallér - isten ments, hogy kinevettessük magunkat! Legjobb lesz, ha a kék ruhád veszed fel, azt az apró fodrosat!...

MARJA ANTONOVNA
Pfuj! A kéket? Mamuska! Azt utálom! A járásbíróné is kékben jár, meg Zemljanyika lánya is. Inkább azt a virágosat veszem fel.

ANNA ANDREJEVNA
A virágosat! Tudtam, hogy megint ellenkezni fogsz! Csak tessék fölvenni a kéket, mert az jól fest az én szalmasárga ruhám mellett. Imádom a szalmasárgát.

MARJA ANTONOVNA
Ugyan már, a szalmasárga nem is áll jól mamuskának!

ANNA ANDREJEVNA
Nem áll jól?

MARJA ANTONOVNA
Nem! Fogadjunk akármibe, hogy nem! A szalmasárgához sötét szem illik.

ANNA ANDREJEVNA
Nagyszerű! Az én szemem tán nem sötét? Koromfekete. Micsoda badarság! Még hogy nem sötét a szemem. Hisz mindig a treff dámára vetek kártyát!

MARJA ANTONOVNA
Ó, ó! Hisz mamuska inkább kőr dáma!

Távozásuk után megnyílik az ajtó, és Miska lép be, szemetet söpörve. A másik ajtón Oszip jön, fején táskával

Negyedik jelenet

Oszip és Miska

OSZIP
Merre menjek?

MISKA
Erre, bácsika, erre!

OSZIP
Várj csak, hadd szuszogok egy kicsit. Azt a keserves mindenit ennek az életnek! "Ha gyomrod korog, büdös a dolog!"

MISKA
Mondja csak, bácsikám, igaz, hogy mindjárt itt a generális?

OSZIP
Miféle generális?

MISKA
Hát a gazdája.

OSZIP
A gazdám? Hogyhogy generális?

MISKA
Tán nem az?

OSZIP
De az, az! Csak afféle extra generális!

MISKA
Az több vagy kevesebb, mint a közönséges generális?

OSZIP
Több.

MISKA
Értem már. Hát azért csinált ez ilyen felfordulást.

OSZIP
Ide figyelj, öcskös! Úgy látom, ügyes gyerek vagy. Szerezz nekem valami ennivalót.

MISKA
A maguk étele nincs még kész, bácsika. Maguknak nem adhatunk holmi parasztételt. De mihelyt a gazdája asztalhoz ül, maga is kap egy porciót ugyanabból az ételből.

OSZIP
És mi az a parasztétel?

MISKA
Káposztaleves, kása meg töltött lepény.

OSZIP
Káposztaleves, kása, töltött lepény. - Ide vele! No, vigyük ezt a táskát! Mi az? Arra is van ajtó?

MISKA
Van hát!

Beviszik a táskát a szomszédos szobába

Ötödik jelenet

Rendőrök kitárják a nagy ajtók szárnyait. Jön Hlesztakov, utána a polgármester, a jótékonysági főgondnok, a tanfelügyelő, Dobcsinszkij, Bobcsinszkij - ez utóbbi nagy tapasszal az orrán. A polgármester a rendőröknek egy papírdarabkát mutat a földön, mire azok egymás hegyén-hátán tülekedve igyekeznek fölvenni.

HLESZTAKOV
Mondhatom, remek intézetek. És tetszik nekem, hogy mindent így megmutatnak az utazónak. Más városokban nem mutattak meg semmit.

POLGÁRMESTER
Engedje, hogy megjegyezzem, kérem: más városokban a polgármester, a hivatalnokok csak magukra gondolnak, csak a hasznot nézik, de nekünk, kérem, nincs egyéb vágyunk, mint hogy minél tökéletesebb figyelemmel és buzgósággal szolgáljunk rá a kormány elismerésére.

HLESZTAKOV
A reggeli igazán elsőrangú volt. Úgy jóllaktam, mint a duda. Maguknál mindig ilyen reggeli van?

POLGÁRMESTER
A mait kedves vendégünk tiszteletére adtuk.

HLESZTAKOV
Mi tagadás, nekem első a jó konyha. "Minden órának leszakaszd virágát" - igaz? Hogy is hívták ezt a halat?

HLESZTAKOV
Roppant ízletes volt. Hol is reggeliztünk? Ja, igen, a kórházban, ugye?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Igenis, kérem, a kórházban.

HLESZTAKOV
Persze, persze, most már emlékszem, ágyak voltak mindenfelé. És a betegek? Mind felgyógyultak? Nemigen láttam betegeket.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Talán tízen vannak összevissza. A többi mind felépült. Már minálunk ez a rend. Talán el sem méltóztatik hinni: mióta átvettem a kórház vezetését, a betegek úgy gyógyulnak, mint a legyek. Alig teszi be a lábát egy páciens, már mehet is - gyógyultan. És mindezt nem is annyira holmi patikaszerekkel érjük el, hanem becsülettel és fegyelemmel.

POLGÁRMESTER
Bezzeg a város vezetése - ha szabad szóba hoznom - micsoda súlyos kötelesség! Mennyi gond: köztisztaság, közrend, közerkölcs, középítkezések. A legnagyobb elme is belezavarodnék... De istennek hála, nálunk mindezek ékesen és szép renddel történnek. Más polgármester az én helyemben igyekeznék magának kaparni valamit, de én, uram, tessék elhinni, még éjjel az ágyban is azon töprengek: Uramisten, mit tehetnék még, hogy a kormány megelégedéssel lássa buzgó törekvésemet? Meglesz-e fáradozásom jutalma, vagy sem, ezzel nem gondolok. Az én lelkem nyugodt. A városban rend van, az utcák tiszták, a rabok ellátása példás, részeg ember alig akad. Kell-e énnekem ennél több? Isten látja, nem vágyom kitüntetésre. A rendjel, persze csábító, de az erény mellett csupán por és hamu.

HLESZTAKOV
Ez igaz. Megvallom, magam is szeretek néha elbölcselkedni. Írogatni is szoktam: verset, prózát, ahogy jön.

HLESZTAKOV
Mondják, kérem, hol lehet itt szórakozni? Nincs valami kompánia, ahol például kártyázni lehetne?

POLGÁRMESTER
Én igyekszem inkább minden szabad pénzemet az állam hasznára fordítani.

HLESZTAKOV
Nono, ez azért már túlzás... Minden attól függ, milyen szempontból nézzük... Nem mondom, ha valaki elveszti a fejét, hazardíroz: "Dupla vagy semmi", "Va banque" - de hagyjuk, hagyjuk, néha bizony kedvet kap az ember egy-két partira.

Hatodik jelenet

Előbbiek, Anna Andrejevna, Marja Antonovna

POLGÁRMESTER
Bátorkodom bemutatni a családomat: a feleségem, a leányom.

ANNA ANDREJEVNA
Részünkről a szerencse, hogy ilyen magas személyiséget tisztelhetünk szerény körünkben.

ANNA ANDREJEVNA
Ó, szó sincs róla! Csak bókolni tetszik. Parancsoljon helyet foglalni!

HLESZTAKOV
Asszonyom, az ön közelében állni is boldogság. Egyébként, ha feltétlenül ragaszkodik hozzá: leülök. Milyen felemelő érzés, hogy ön mellé ülhetek.

ANNA ANDREJEVNA
Ó, ó, rólam igazán kár beszélni. Gondolom, a fővárosi élet után nagyon terhes lehet ez az utazgatás.

HLESZTAKOV
De milyen terhes! Comprenez vous, az ember úgy megszokja, hogy a szalonokban éljen... aztán egyszerre ott találja magát az országút közepén... Mocskos fogadók, sötét agyvelők... Bevallom, ha a véletlen nem kárpótolt volna most ilyen fejedelmi módon... (Hetykén, pózolva néz Anna Andrejevnára)

ANNA ANDREJEVNA
Ó, igazán, mennyi kellemetlenség...

HLESZTAKOV
Ellenkezőleg, asszonyom, ez a perc csupa kellem!

ANNA ANDREJEVNA
Ugyan, ugyan! Maga nagyon is megtisztel! Igazán nem szolgálok rá.

HLESZTAKOV
Nem is tudja, mennyire rászolgál.

ANNA ANDREJEVNA
Egyszerű, vidéki asszony vagyok.

POLGÁRMESTER
Ó, a mi rangunkkal!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS ÉS LUKA LUKICS (egyszerre)Jó nekünk állva is, kérem.
Ne méltóztassék nyugtalankodni.

HLESZTAKOV
Csak semmi formaság! Üljenek le, kérem.

A polgármester s utána a többiek is leülnek

Nem szeretem a ceremóniákat. Magam is kerülök minden külsőséget, minden feltűnést. Hiába: az ember mégsem tud elbújni. Alig lépek ki az utcára, máris hallom: "Ni, ott jön Ivan Alekszandrovics!" A múltkor meg pláne, főparancsnoknak néztek... Ugrálnak elő az őrök: "Fegyverbe!" - Mondja aztán az egyik tiszt, aki jó barátom: "Istenuccse, pajtás, azt hittük, a hadsereg-főparancsnok érkezett meg."

ANNA ANDREJEVNA
Ne beszéljen!

HLESZTAKOV
Igen, általában mindenütt ismernek. A csinosabb színésznőkkel mind jóban vagyok - magam is írtam nekik néhány kis darabot... Írókkal sokat járok össze. Puskin a legjobb barátom. Ha találkozunk, mindig megkérdem: "Egykomám, Puskin, hogy vagy?" - "Köszönöm - azt mondja -, vagyogatok, előfordulok!" Ilyen eredeti pofa.

ANNA ANDREJEVNA
Szóval ön is ír? Milyen nagyszerű dolog lehet írni! A lapokba is dolgozik? Nemde?

ANNA ANDREJEVNA
Ne beszéljen! Ön... Ön báró Brambeusz?

HLESZTAKOV
Természetesen. Én szoktam helyrepofozni a cikkeit mindenkinek. Szmirgyin ezért negyvenezret fizet nekem.

HLESZTAKOV
Én hát.

ANNA ANDREJEVNA
Rögtön kitaláltam.

MARJA ANTONOVNA
De anyuska, hisz a címlapon az van: "Írta Zagoszkin."

ANNA ANDREJEVNA
Na, tessék! Tudtam, hogy bele fogsz kotyogni!

ANNA ANDREJEVNA
Biztos, hogy én az önét olvastam! Milyen gyönyörű!

ANNA ANDREJEVNA
Képzelem, micsoda ízléssel, micsoda pompával.

HLESZTAKOV
Ó, kérem, szót sem érdemel. Például görögdinnye kerül az asztalra - ez maga hétszáz rubel. Levest a párizsi hajóval hozatok, zárt edényben. Amint a fedőt leveszik, olyan illat csap ki - nincs több olyan a föld kerekén! Az éjszakáim persze mindig bálban töltöm. Aztán van egy jó whistező partink: a külügyminiszter, a francia követ, az angol követ, a német követ - meg én. Végkimerülésig megy a játék. Mikor otthon holtfáradtan fölérek a harmadik emeletre, már csak annyit mondok: "Mavruska! A slafrokom!..." Azaz... mit beszélek?... Hisz az első emeleten lakom! Micsoda márvány lépcsőház! És az előszobám... no hát oda érdemes benézni egyszer reggel, felkelés előtt! Csak úgy nyüzsögnek a grófok, hercegek, csak úgy zsongnak, mint a méhek: zs... zs... zs... Akárhányszor a miniszter is eljön.

A polgármester és a többiek ijedten felugranak a helyükről

A leveleim csak így címzik: őexcellenciájának. Egyszer a minisztériumban én vezettem az egész osztályt. Az volt ám a jó eset! A főnök elutazott, senki se tudta, hova. Persze mindjárt megindultak a találgatások: ki kerül a helyére? Generálisok pályáztak rá, marakodtak érte. Aztán, mikor odakerültek, mindről kisült, hogy hatökör. Könnyű azt csak úgy elgondolni, hogy játék! Mikor aztán mindenki látta, hogy semmire se mennek velük, értem küldtek. Futárokkal kerestettek; mást se lehetett látni az utcán, csak futárt, futárt... harmincötezer futárt, elképzelhetik, mi az? Kérdem, mi a helyzet? "Tisztelettel kérik, Ivan Alekszandrovics, méltóztassék átvenni az osztály vezetését!" Bevallom, kissé zavarban voltam... csak úgy hálókabátban jöttem ki... Vissza akartam utasítani. De végül az jutott eszembe, mit fog szólni őfelsége, a cár! Meg aztán az előmenetel ... "Rendben van - mondom -, elfogadom a tisztséget! De nálam aztán nem lehet ám csak úgy, akárhogy... Én mindent látok, mindent hallok! Úgy vigyázzanak, mert én olyan vagyok... " No, úgy is lett. Mikor végigmentem az osztályon - mintha földrengés lett volna. Úgy reszkettek, mint a nyárfalevél.

A polgármester és a többiek mind remegnek. Hlesztakov tűzbe jön

Igen! Mert én nem ismertem a tréfát! Jól megmondtam nekik! Még az államtanács is citerázott, mert én olyan vagyok! Nem ismerek se Istent, se embert! És nyitva a szemem! Mindenütt ott vagyok, mindenütt! Az udvarnál mindennapos vagyok. Ha akarom, holnap kineveznek marsallnak. (Megcsúszik, s majdnem elesik, de a hivatalnokok nagy tisztelettel sietnek segítségére)

POLGÁRMESTER
Ex... ex... excellenc... excellenciás uram... Nem óhajt esetleg lepihenni? Ha méltóztatnék... parancsoljon... itt a szoba... és minden, amire szüksége lehet excellenciádnak...

Hetedik jelenet

Előbbiek, kivéve Hlesztakovot és a polgármestert

DOBCSINSZKIJ
Bizonyosan - valami generális.

BOBCSINSZKIJ
Generális? Egy generális ennek nyomába se ér! Legalábbis generalisszimusz! Hallotta, hogy ráreccsentett az államtanácsra? Gyerünk, gyorsan, ezt frissibe el kell mondanom Ammosz Fjodorovicsnak meg Korobkinnak! Minden jót, Anna Andrejevna.

DOBCSINSZKIJ
Minden jót, komámasszony.

Mindketten el

Nyolcadik jelenet

Anna Andrejevna és Marja Antonovna

ANNA ANDREJEVNA
Micsoda elragadó ember!

MARJA ANTONOVNA
Cukor!

ANNA ANDREJEVNA
Micsoda gáláns modor! Hiába, pétervári gavallér... Ahogy beszél, ahogy mozog... Az a báj, az a kecs... Juj, de szeretem az ilyen fiatalembereket! Én egész megszédültem... De láttam, hogy én is nagyon tetszettem neki. Folyton engem nézett...

MARJA ANTONOVNA
Ugyan már, mamuska! Engem nézett!

ANNA ANDREJEVNA
Ugyan, hagyd ezeket a butaságokat! Most igazán komolyabb dolgunk van.

MARJA ANTONOVNA
Márpedig úgy van, ahogy mondom.

ANNA ANDREJEVNA
Tessék! Megint! Ne adj' isten, hogy ne feleseljen! Sehogy se tudja megállni. Mit nézett volna rajtad? Már hogy nézett volna rád?

MARJA ANTONOVNA
Márpedig nézett, mindig rám nézett. Először akkor, amikor az irodalomról beszélt, másodszor meg amikor a whistezést mondta a követekkel... akkor megint rám nézett...

ANNA ANDREJEVNA
Jól van no, mondjuk, hogy egyszer-kétszer odanézett - de miért? Hát csak úgy. "Á - azt mondja -, hadd pislantok néha rá is."

Kilencedik jelenet

Előbbiek és a polgármester

ANNA ANDREJEVNA
Mi újság?

ANNA ANDREJEVNA
Én bizony nem féltem! Annyit láttam, hogy művelt, finom, nagyvilági úriember. A rangja igazán nem érdekel.

POLGÁRMESTER
Persze, hisz nő vagy! Kell egyebet mondanom? Nektek minden - semmiség. Mindenbe bele kell kotyogni? Benneteket legfeljebb megvesszőznek, de az uratokat azt fölpakolják, úgy elviszik, hogy sose látjátok többet. Hogy beszéltél te ezzel az emberrel? Olyan fesztelen voltál vele, mint valami Dobcsinszkijjal.

Tizedik jelenet

Előbbiek, Oszip. Mindnyájan a belépő Oszip elé futnak, ujjukkal integetnek

ANNA ANDREJEVNA
Ide, ide, öreg!

POLGÁRMESTER
Pszt! Mi az, alszik már?

OSZIP
Még nem, csak nyújtózik.

ANNA ANDREJEVNA
Mondd csak, hát hogy is hívnak?

OSZIP
Oszipnak, kérem alássan.

OSZIP
Jól, köszönöm alássan, nagyon jól.

ANNA ANDREJEVNA
Mondd csak, ugye, a gazdádhoz sok gróf meg herceg jár?

MARJA ANTONOVNA
Jaj, Oszip lelkem, hogy milyen csinos ember a te gazdád!

ANNA ANDREJEVNA
Arra felelj, kedves Oszip, mit szokott...

POLGÁRMESTER
Hagyjátok már abba! Összevissza beszéltek, engem is belezavartok. Hogy is állunk hát, öregem?...

ANNA ANDREJEVNA
Mi a gazdád rangja?

OSZIP
Hát kérem - ami dukál...

POLGÁRMESTER
Tessék! Megint ez a gügye faggatózás! Miattatok nem beszélhetek a hivatalos dolgokról. - No, barátom, hát milyen ember is a gazdád? Szigorú? Katonás, házsártos?

OSZIP
Hát... olyan - akkurátus. Neki az köll, hogy minden rendben legyen.

POLGÁRMESTER
Nekem nagyon tetszik az arcod. Te bizonyára derék ember vagy, barátom... Nos hát...

ANNA ANDREJEVNA
Azt mondd meg, otthon egyenruhában jár?

POLGÁRMESTER
Úgy, úgy... Jó szívvel adtam. Most azt mondd meg, barátom...

ANNA ANDREJEVNA
Azt mondd meg, milyen szem tetszik a gazdádnak?

MARJA ANTONOVNA
Jaj, Oszip lelkem, milyen ennivaló kis orra van a gazdádnak!

OSZIP
Hát... azt szereti, ha minden megvan, semmi se hibádzik. Leginkább azt szereti, ha szívesen látják, jóltartják.

POLGÁRMESTER
Ha jóltartják?

OSZIP
Azt bizony. Én csak szegény jobbágyember vagyok, de még arra is vigyáz, hogy nekem jó sorom legyen. Istenuccse! Meg-megkérdi, amikor eljövünk valahonnét: "No, Oszip, jóltartottak?" - "Jól a fenét, méltóságos uram." "Hű, a mindenit annak a garasos fráternek - azt mondja - juttasd majd eszembe Pétervárott!" De én csak legyintek olyankor. Mer én jámbor ember vagyok, kérem.

POLGÁRMESTER
Úgy is kell, úgy is kell!... Az előbb adtam teára: nesze még egy kis perecre is...

ANNA ANDREJEVNA
Nesze, Oszip, ezt meg az én egészségemre.

MARJA ANTONOVNA
Oszip, lelkem, csókoltatom a kis gazdádat!

Hlesztakov köhögése hallatszik a szomszéd szobából

POLGÁRMESTER
Pszt!

Mind lábujjhegyen, suttogni kezdenek

Az isten akárhová tegyen - mit csaptok ilyen lármát! Takarodjatok a szobátokba! Elegem volt belőletek.

ANNA ANDREJEVNA
Gyerünk, Masenyka! Figyelj csak ide: észrevettem valamit a vendégünkön - de ezt már csak négyszemközt mondhatom el...

Tizenegyedik jelenet

Előbbiek, Gyerzsimorda, Szvisztunov

POLGÁRMESTER
Csönd! Azt a... Hogy dübögnek a csizmájukkal! Mint a tányértalpú medve! Azt hinné az ember, valami mázsás zsákokat hánynak le. Hol az ördögbe mászkáltatok?

GYERZSIMORDA
Parancs vót, hogy...

Oszip el

Ti meg kiálltok a tornácra, és nem mozdultok onnan egy tapodtat se. Be nem engedtek senki idegent, de kivált kereskedőt nem! Ha csak egy is beteszi a lábát - no, még csak az kéne! Ha valaki kérvénnyel mer jönni, vagy ha csak a képire van írva, hogy panaszkodni jön - úgy kirúgni, hogy a lába se érje a földet! (Mutatja) Megértettétek? Pszt! Pszt! (Lábujjhegyen el, maga előtt terelve a rendőröket)

Ugyanaz a szoba a polgármester házában

Nagy óvatosan, lábujjhegyen jön: Ammosz Fjodorovics, Artyemij Filippovics, a postamester, Luka Lukics, Dobcsinszkij és Bobcsinszkij. Mind teljes díszben, egyenruhában. Az egész jelenet letompított hangon játszódik

Mindketten lábujjhegyen előreszaladnak

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Ahogy tetszik, Ammosz Fjodorovics... de szerintem feltétlenül kísérletet kell tennünk...

AMMOSZ FJODOROVICS
Milyen kísérletet?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Ej, hát tudja azt maga nagyon jól!

AMMOSZ FJODOROVICS
Megkenni?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Azt hát, ha másképp nem megy.

AMMOSZ FJODOROVICS
Veszélyes dolog, az ördög vigye el! Hátha lármát csap. Ez az állam embere! Meg kell adni a formáját... Mondjuk, mintha városunk nemesurai felajánlanának egy összeget valami emlékműre...

POSTAMESTER
Vagy azt mondjuk: "A postával érkezett valami pénz, senki sem tudja, kinek..."

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
A postával? Csak vigyázzon, nehogy magát küldjék el a postával valahova, isten háta mögé! Kérem szépen: egy jól rendezett országban ezt nem így csinálják. Egyáltalán, mit keresünk itt, ennyien egy rakáson? Egyenként kell bemenni hozzá, és aztán szépen, négyszemközt szót érteni... Ahogy illik: suba alatt. Így szokták ezt a jó társaságban. Ön az első, Ammosz Fjodorovics; nyissa meg a sort!

AMMOSZ FJODOROVICS
Csak nyissa maga! A kegyelmes úr a maga kórházában villásreggelizett.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Akkor már sokkal inkább Luka Lukics, mint a helybeli ifjúság nevelője.

LUKA LUKICS
Csak én ne, csak én ne! Uraim, engem úgy neveltek, ha csak egy ranggal nagyobb úrral beszélek, még a lélek is elhágy... a nyelvem meg mintha sárba ragadt volna. Mentsenek fel ez alól!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Úgy van, Ammosz Fjodorovics, ez az ön tiszte. Hisz ön olyan ékesszóló, valóságos Cicero.

AMMOSZ FJODOROVICS
Ugyan, ugyan, Cicero! Mit ki nem találnak rólam! Azért, mert néha belemelegszem, mikor kopókról meg agarakról van szó...

AMMOSZ FJODOROVICS
Az istenért, eresszenek!

Hlesztakov szobájából lépések, köhécselés hallatszik. Mind hanyatt-homlok rohannak az ajtó felé. Egymás hegyén-hátán igyekeznek kifelé, valakit le is tipornak. Letompított kiáltások

BOBCSINSZKIJ HANGJA
Juj, Pjotr Ivanovics, Pjotr Ivanovics, a tyúkszemem!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS HANGJA
Az istenért, ne nyomjanak agyon!

Még néhány tompa "jaj", s a szoba kiürül.

Második jelenet

Jön Hlesztakov, szeme bedagadt az alvástól

Jól elaludtam! Hogy honnan a fenéből szednek ezek ekkora dunnákat meg vánkosokat? Még meg is izzadtam. Mi lehetett abban a borban tegnap? Még most is zakatol a fejem. Hanem azért meg kell adni, jól el lehet itt tölteni az időt! Tetszik nekem ez a vendégszerető népség: tiszta szívből kedvesek az emberhez, nem haszonlesésből. Az a lány csuda csinos! De az anyja se kutya - ebből még lehet valami. Szó, ami szó: tetszik ez az élet!

Harmadik jelenet

Hlesztakov és Ammosz Fjodorovics

HLESZTAKOV
Kérem, foglaljon helyet. Egyszóval ön itt a bíró.

AMMOSZ FJODOROVICS
1816-ban választottak meg három évre a nemesség közóhajára, és mindmáig én töltöm be e tisztet.

HLESZTAKOV
Gondolom, jó dolog egy ilyen bírói állás?

HLESZTAKOV
A Vlagyimir-rend, az nagyon szép, sokkal szebb, mint az Anna-rend harmadik fokozata.

HLESZTAKOV
Mi van a kezében?

HLESZTAKOV
Hogyhogy semmi! Hisz ez pénz!

HLESZTAKOV
Tudja mit... adja nekem kölcsön!

HLESZTAKOV
Tudja... az úton minden pénzem elment. Hol erre kellett, hol arra... De természetesen mihelyt hazaérek, azonnal megküldöm.

HLESZTAKOV
Milyen parancsom?

AMMOSZ FJODOROVICS
Úgy értem... nem kegyeskedik-e adni valami utasítást a helybeli járásbíróságnak?

HLESZTAKOV
De miért? Nekem semmi dolgom a járásbírósággal. Nem. Nincs semmi utasításom. Köszönöm szépen.

Negyedik jelenet

Hlesztakov és a postamester

HLESZTAKOV
Á, isten hozta! Szeretem a jó társaságot. Foglaljon helyet. Ön ugyebár helybeli?

POSTAMESTER
Igenis, kérem.

HLESZTAKOV
Nekem nagyon tetszik a maguk városkája. Persze, nincs az a nagy forgatag, de hát, istenem, ez nem főváros. Nem igaz - nem főváros?

POSTAMESTER
Tökéletesen igaz, kérem.

HLESZTAKOV
A bon-ton mégiscsak a fővárosban járja, nem a vidéki libuskák közt. Így van?

HLESZTAKOV
Persze, azért kisvárosban is nagyon boldogan lehet élni. Nemde?

POSTAMESTER
De, kérem alássan.

HLESZTAKOV
Elvégre, mi kell ehhez? Hogy az embert tiszteljék és őszintén szeressék. Igazam van?

POSTAMESTER
Tökéletesen.

POSTAMESTER
Ó, kérem, tartom szerencsémnek. Tessék parancsolni! A legnagyobb örömmel!

HLESZTAKOV
Nagyon lekötelez. Tudja, ha már utazom, bevallom, semmit se szoktam megtagadni magamtól. Miért is tenném, ugyebár?

HLESZTAKOV
Nem, nincs semmi.

A postamester meghajlik, és távozik

(Szivarra gyújt) Ez a postamester is nagyon derék ember. Legalábbis igen szolgálatkész. Szeretem az ilyen fickókat.

Ötödik jelenet

Hlesztakov és Luka Lukics, akit valósággal belöknek az ajtón.
Háta mögött hallatszik, elég hangosan: "Mit félsz!?"

Luka Lukics megpróbál rágyújtani, és egész testében remeg

A másik végén!

HLESZTAKOV
Úgy látom, nem dohányos ember. Nekem, bevallom, ez a gyöngém. Úgy vagyok a szivarral, mint a nőkkel: nem tudok nekik ellenállni. És ön? Na? Halljuk, mi az ízlése: szőke, barna?

HLESZTAKOV
No, csak bátran: szőke vagy barna?

LUKA LUKICS
Igazán nem is tudom...

HLESZTAKOV
Na, csak ne bújjon ki a válasz alól! Nagyon érdekel az ízlése.

HLESZTAKOV
Á, á, nem akarja megmondani! Biztos valami kis barna csavarta el a fejét? Vallja be! Eltaláltam?

HLESZTAKOV
Á, á, elpirult, látja, látja, hát mért nem beszél?

HLESZTAKOV
Van valami a szememben, ami zavarba hozza az embereket, főleg a nőket. Eltaláltam?

LUKA LUKICS
Telibe, kegyelmes uram!

HLESZTAKOV
Képzelje, mi történt velem az úton! Elszámítottam magam a pénzzel. Nem adhatna kölcsön háromszáz rubelt?

HLESZTAKOV
Köszönöm szépen.

HLESZTAKOV
Minden jót.

Hatodik jelenet

Hlesztakov és Artyemij Filippovics

HLESZTAKOV
Jó napot. Szíveskedjék helyet foglalni.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Engem ért az a szerencse, hogy fogadjam és személyesen kalauzoljam önt a gondjaimra bízott közjótékonysági intézményekben.

HLESZTAKOV
Igen, igen. Emlékszem, maguk adták azt a remek villásreggelit.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Mindenkor boldogan szolgálom hazámat.

HLESZTAKOV
Bevallom, ez a gyengém: imádom a jó konyhát. Mondja kérem... jól látok? Mintha nőtt volna tegnap óta! Hm?

HLESZTAKOV
Ne mondja! Ki hitte volna?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Aztán itt a tanfelügyelő! Nem értem azokat ott fönt, hogyan bízhattak rá ilyen tisztséget: rosszabb ez, mint egy jakobinus! Olyan erkölcstelen elveket csepegtet az ifjúságba, hogy - én nem is találok rá szavakat... Parancsolja, hogy írásban tegyek jelentést?

HLESZTAKOV
Ahogy tetszik. Ha akarja, írásban. Nagyon fogok örülni. Üres időmben szeretem a szórakoztató olvasmányokat. Mi is a neve? Mindig kimegy a fejemből.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Zemljanyika.

HLESZTAKOV
Persze, persze, Zemljanyika, Zemljanyika. És... mondja csak, gyermekei vannak?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Hogyne, kérem. Öt, kettő már felnőtt.

HLESZTAKOV
Ne mondja, már felnőttek?! Na és, hogy is mondjam...

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Talán azt méltóztatik akarni kérdezni, hogy mi a nevük?

HLESZTAKOV
Igen, igen, mi a nevük?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Nyikolaj, Ivan, Jelizaveta, Marja és Perepetuja.

HLESZTAKOV
Hát ez igazán szép.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Artyemij Filippovics.

HLESZTAKOV
Tegyen nekem egy szívességet, Artyemij Filippovics! Furcsa dolog történt velem: az úton minden pénzem elfogyott. Nincs véletlenül négyszáz rubelje kölcsön?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
De van.

HLESZTAKOV
Na, ez kapóra jön. Nagyon köszönöm.

Hetedik jelenet

Hlesztakov, Bobcsinszkij és Dobcsinszkij

BOBCSINSZKIJ
Engedje meg, hogy bemutatkozzam: Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij, helybeli lakos.

DOBCSINSZKIJ
Pjotr Ivanovics Dobcsinszkij, földbirtokos.

HLESZTAKOV
Igen, igen, mind a kettőjükre emlékszem. Ugye, ön volt az, aki elesett. Nos, hogy van az orra?

BOBCSINSZKIJ
Hál' istennek, jól. Ne méltóztassék nyugtalankodni, már behegedt, már egész behegedt.

DOBCSINSZKIJ
Pénzünk? Hogyhogy pénzünk?

BOBCSINSZKIJ
Ekkora summa! Bizony isten nincs. Pjotr Ivanovics, magánál sincs?

DOBCSINSZKIJ
Nincs kérem... ha szabad megjegyeznem: én minden pénzemet a Közjóléti Takarékban tartom.

HLESZTAKOV
No jó, ha nincs ezer, lesz száz!

BOBCSINSZKIJ
Nézze csak meg alaposabban. Tudom, hogy a jobb zsebén van egy lyuk, talán belecsúszhatott a bélésbe!

DOBCSINSZKIJ
Nincs, komolyan mondom, még a bélésben sincs.

DOBCSINSZKIJ
Kegyeskedjék megengedni, hogy szíves pártfogását kérjem egy igen kényes ügyben.

HLESZTAKOV
És mi volna az?

DOBCSINSZKIJ
Igen-igen kényes ügy, kérem szépen, tudniillik a nagyobbik fiam valamivel még a házasságom előtt jött a világra.

HLESZTAKOV
Igen?!

DOBCSINSZKIJ
Azazhogy tulajdonképpen egyre megy, mert éppen úgy lett meg ez a gyerek is, mintha csak házasok lettünk volna, kérem... És hát utóbb házassággal meg is szenteltük a dolgot. Mármost én azt szeretném, tetszik tudni, hogy ha már így van, hadd legyen egészen az én fiam. Úgy értem, a törvényes fiam, hogy hívják őt is úgy, mint engemet: Dobcsinszkijnak.

HLESZTAKOV
Rendben van. Hívják Dobcsinszkijnak. Semmi akadálya.

DOBCSINSZKIJ
Nem is zavartam volna vele kegyelmes uramat, de hát sajnálom a gyereket, mert igen tehetséges. A legszebb reményekre jogosít, kérem, egy csomó verset tud könyv nélkül, csak úgy fújja... ha meg kés kerül a kezébe, mindjárt faragni kezd. Egész kis kocsikat fabrikál, de olyan takarosakat, valóságos ezermester. Pjotr Ivanovics is megmondhatja...

BOBCSINSZKIJ
Szép talentuma van a gyereknek...

BOBCSINSZKIJ
De volna, kérem szépen... egy igen alázatos kérésem volna.

HLESZTAKOV
Éspedig?

BOBCSINSZKIJ
Alázatosan kérem, ha Pétervárra tetszik menni, méltóztassék megmondani ott a nagyméltóságoknak, szenátoroknak, admirálisoknak, hogy kegyelmes uram vagy fenséges uram... ebben és ebben a városban él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij. Csak ennyit: él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij.

HLESZTAKOV
Kérem, szívesen.

BOBCSINSZKIJ
És ha egyszer be tetszik jutni a cár őfelségéhez, tessék megmondani a cárnak: "Felséges uram, ebben és ebben a városban él egy bizonyos Pjotr Ivanovics Bobcsinszkij."

HLESZTAKOV
Kérem, szívesen.

BOBCSINSZKIJ
Ne tessék haragudni, hogy annyit fárasztottam.

DOBCSINSZKIJ
Rám se tessék haragudni, hogy annyit fárasztottam.

Nyolcadik jelenet

Hlesztakov egyedül

HLESZTAKOV
Mennyi itt a hivatalnok! Úgy látom, ezek valami nagykutyának néznek. Persze, tegnap igen adtam a bankot. Micsoda hólyagok! No hát, ezt meg kell írnom Trjapicskinnak Pétervárra. Olyan tárcát kanyarít belőle, hogy no! Csak adja meg nekik jól! Hé, Oszip! Keríts tintát, papirost.

HLESZTAKOV
Akit egyszer ez a Trjapicskin tollára vesz, jaj annak! Egy jó csattanóért eladná a tulajdon apját is. No, meg a pénzt se veti meg! Hanem meg kell adni: derék fiúk ezek a jámbor hivatalnokok. Szép, hogy így kihúztak a csávából. Nézzük csak, mennyim is van. Háromszáz a bírótól, háromszáz a postamestertől, ez hatszáz... hétszáz... nyolcszáz... Micsoda zsíros bankók! Nyolcszáz... kilencszáz... Á, hisz ez több mint ezer! No, te bakatiszt, most kerülj a kezem közé! Majd meglátjuk, ki mit tud.

Kilencedik jelenet

Hlesztakov és Oszip. Oszip be, tintát, tollat hoz

OSZIP
Látom, hál' istennek. De mondanék valamit, Ivan Alekszandrovics.

HLESZTAKOV
Ki vele!

OSZIP
Szedjük a sátorfánkat! Én mondom, ideje.

HLESZTAKOV
Butaság! Ugyan, miért?

OSZIP
Csak. Ördög vigye az egész bandát. Két napig fürödtünk tejbe-vajba - elég vót. Mi keresnivalónk van ezek közt? Pökjünk rájuk. Még majd ide talál jönni valaki más... Ne adj' isten, úrfi. Vannak itt jó lovak. Oldjunk kereket, míg lehet!

OSZIP
Mit holnap? Siessünk, az isten szerelmére, Ivan Alekszandrovics! Süvegelik, megtisztelik, látom, mégis azt mondom, gyerünk innét minél előbb! Látom én, hogy valakivel összetévesztették. Apjaura is dühösködik majd, ha sokat késünk. Annyit mondok: szedjük a sátorfánkat! Kapunk jó lovakat.

OSZIP
Úrfi, elküldöm én ezt az itteni szolgával, én meg addig csomagolok, hogy addig se veszítsünk időt.

Oszip gyertyát hoz. Hlesztakov lepecsételi a levelet. Ezalatt Gyerzsimorda hangja hallatszik:

"Mit lábatlankodsz itt, te tuskó! Nem megmondtam, mi a parancs? Senkit be nem ereszteni!"

(Hlesztakov átadja a levelet Oszipnak) No, vidd hamar.

KERESKEDŐK HANGJA
Eresszen már be, az isten szerelmére, ne tegyen már ilyet velünk. Nagy dologban járunk!

GYERZSIMORDA HANGJA
Takarodjatok! El innen! Mondtam, hogy nem fogad senkit! Csönd legyen! Alszik!

HLESZTAKOV
Mi az ott, Oszip? Nézd meg, mi az a lárma!

KERESKEDŐK HANGJA
Nagy jó uram, könyörülj meg rajtunk! Kegyelmes uram, hallgass meg minket!

Oszip el

(Az ablakon át beszedi a kérvényeket. Egyiket kibontja és olvassa) "Abdulin kereskedő alázatos kérelme a méltóságos főfinánc úrhoz..." Mit össze nem firkál! "Főfinánc" - hát az mi fán terem?

Tizedik jelenet

Hlesztakov, kereskedők egy szekérderékra való itallal, cukorsüvegekkel

HLESZTAKOV
Na, mi az, barátaim?

KERESKEDŐK
Alázattal folyamodunk a kegyelmedhez, nagy jó uram!

HLESZTAKOV
Mit akartok?

KERESKEDŐK
Könyörülj mirajtunk, uram. Nagy a mi nyomorúságunk.

HLESZTAKOV
Ki nyomorgat benneteket?

EGY KERESKEDŐ
A polgármester! Ilyen polgármester se volt még, mióta a világ világ! Úgy sanyargat, hogy azt már el se lehet mondani. Annyit nyúz az örökös bekvártélyozással, hogy inkább kötnénk föl magunkat valamennyien. Nem is vesz ez bennünket emberszámba. Csak elkapja a szakállunkat: "No, te kutya tatár!" Biz' isten, így! Még ha nem tisztelnénk meg annak rendje-módja szerint, érteném. De hiszen tudjuk, mi dukál neki! Ruha kell a feleségének? Megadjuk. A lányának? Megadjuk. De neki az se elég. Becsörtet a bazárba, s ami csak keze ügyébe akad - már viszi is. Meglát egy vég posztót: "Ej, de finom posztócska ez, barátom. Küldd csak el hozzánk." Mit van mit tenni, elküldjük. Kis híján ötven rőf az a vég posztó.

HLESZTAKOV
Ne beszélj! Ilyen gazembert!

KERESKEDŐ
Bizony isten! Ilyen kutya polgármesterre még az öregek se emlékeznek. Ha csak meglátjuk már dugunk előle mindent. Még ha csak finom holmi kéne neki - de kapkod ez még a szemét után is. Van nekem olyan aszalt szilvám - hét éve ott hever a hordóban - a kisinasom kipökné: ez meg marokszám tömi a zsebibe. Hát még a neve napján, Szent Antalkor mi mindennel nem traktáljuk! Pedig van neki már, amit csak szeme-szája kívánhat. De ő telhetetlen: azt mondja, hogy ő Szent Onofrij napját is megüli, merthogy az a védőszentje. Mit csináljunk? Tömjük Szent Onofrijkor is.

HLESZTAKOV
Hisz ez közönséges haramia!

KERESKEDŐ
Az hát! Az hát! De próbálnánk csak ellenkezni: másnap egy egész regimentet kvártélyozna be hozzánk. És ha csak megnyikkan a szegény boltos, már záratja be az ajtókat, aszondja: "Nem foglak megcsapatni, vagy kínpadra vonatni, barátocskám, azt tiltja a törvény, de megeszel egy csomó sós heringet!"

HLESZTAKOV
A gazember! Szibériába vele!

KERESKEDŐ
Küldje csak kegyelmed, ahová tetszik, de minél messzebb innen! Atyuskánk, ne vesd meg ezt a csekélységet, ami tőlünk telik. Ehol ni, alázattal megtiszteljük kegyelmedet egy kis cukorral, borral.

HLESZTAKOV
Nem, erről szó sem lehet! Ajándékot nem fogadok el. De ha például felajánlanátok kölcsön háromszáz rubelt, az egész más. Kölcsönt, azt elfogadhatok.

HLESZTAKOV
Jól van, nem bánom, kölcsön! Kölcsönt szó nélkül elfogadok.

HLESZTAKOV
Jól van, maradhat a tálca is!

HLESZTAKOV
Nem, nem ajándékról szó sem lehet.

OSZIP
De, kegyelmes uram, miért ne fogadná el? Tessék csak elvenni. Az úton mindennek hasznát vesszük. Ide azt a cukorsüveget! Ide azt a zacskót! Ide az egészet! Nem vész itt semmi kárba. Hát az mi? Zsineg? Ide a zsineget is. Jó lesz az úton. Hátha eltörik a kocsi, vagy valami más, meg lehet kötözni.

KERESKEDŐK
Fogadja el, kegyelmes úr! Ha maga nem segít rajtunk, végünk van. Akár felköthetjük magunkat.

HLESZTAKOV
Rendben van. Rendben van. Minden tőlem telhetőt el fogok követni.

A kereskedők mennek el. Női hang hallatszik:

"Nem addig van az, igenis panaszt teszek a kegyelmes úrnak! Ne lökdöss, hallod-e?!"

Hát ez ki? (Odamegy az ablakhoz) No, mi az, jóasszony?

(Két nő hangja) Irgalmazz, kegyelmezz, atyuskánk, hallgass meg minket, nagy jó urunk!

Tizenegyedik jelenet

Hlesztakov, a lakatosné és az altisztné

ALTISZTNÉ
Könyörüljön rajtam!

HLESZTAKOV
Kik vagytok?

ALTISZTNÉ
Én Ivanov altiszt felesége vagyok.

LAKATOSNÉ
Fevronya Petrovna Posljopkina, a lakatos felesége, helybeli lakos. Drága édesapánk...

HLESZTAKOV
Várjunk! Először ő! Mi kell, jóasszony?

LAKATOSNÉ
Könyörgök, a polgármesterre van panaszom. Hogy az Isten nyuvasztaná meg az egész fajtáját! Hogy gebedne meg fiastul, lányostul, asszonyostul, ipastul, napastul az istentelen!

HLESZTAKOV
Aztán miért?

LAKATOSNÉ
Megnyiratta az uramat, mint a birkát, s elvitette katonának. Pedig nem is rajtunk volt a sor. Ó, az istentelen! Még a törvénybe is benne van, hogy házasembert nem szabad befogni.

HLESZTAKOV
Hát hogy tehetett ilyet?

LAKATOSNÉ
Már akárhogy is, de megtette a pogány! Verje meg az Isten. A másvilágon is, meg ezen is! Hogy a rosseb esnék bele, meg az egész pereputtyába! Fulladjon meg, folyjon ki a szeme, még annak a beste apjának is, ha él! Ó, az istentelen! A szabó fiát kellett vóna elvitetni, az még részeges is! De a szülei drága ajándékokkal lekenyerezték. Erre aztán a Pantyelejeva kereskedőné fiát akarta befogni. De volt ám esze Pantyelejevának - három vég vásznat küldött az asszonynak! Jön erre hozzám: "Minek neked az urad - azt mondja -, úgyse veszed semmi hasznát." Azt én tudom, hogy veszem-e hasznát, vagy se, az az én dógom! Ó, az istentelen! "Tolvaj a te urad - azt mondja -, ha eddig nem lopott, majd lop eztán, s jövőre úgyis befogják regrutának." Hogy bírom én ki az uram nélkül?! Ó, az istentelen! Mit akarnak egy gyenge asszonytul?! Ó, a pogány bitangja! Hogy az a magasságos Úristen ne könyörüljön rajta, de még a fajtáján se, ipán se, napán se!

ALTISZTNÉ
A polgármester miatt jöttem...

HLESZTAKOV
Mi bajod vele? Csak röviden.

ALTISZTNÉ
Megcsapatott, nagy jó uram.

HLESZTAKOV
Hogyhogy?

ALTISZTNÉ
Tévedésből, édesapánk, mert az úgy volt, hogy az asszonyok egymásnak estek a piacon, de a rendőrök nem jöttek idejében. Így aztán engem vittek be. Úgy elvertek: két napig ülni se tudtam.

HLESZTAKOV
Hogy segítsünk ezen most már?

ALTISZTNÉ
Ezen most már sehogy. De szabjál ki rá büntetéspénzt a tévedésért! Mér szalasszam el a szerencsémet? Nagyon jólesnék most az a kis pénz!

HLESZTAKOV
Jó, jó, csak eredj haza, mindjárt intézkedem.

Az ablakon hadonászó kezek látszanak, kérvényekkel

Ki van még kint? (Odamegy az ablakhoz) Nincs tovább. Nincs tovább! (Eljön az ablaktól) Elegem volt belőlük. Vigye el az ördög! Ne engedj be senkit, Oszip!

Az ajtó kinyílik, s látható lesz egy borostás képű, feldagadt szájú alak, kötéssel a fején, felhajtott gallérú, durva köpenyben. Mögötte több hasonló figura tűnik fel

El innen, kifelé! Mit mászol ide?! (Hasba löki az elsőt, vele együtt kinyomakodik az előszobába, és becsapja maga után az ajtót)

Tizenkettedik jelenet

Hlesztakov és Marja Antonovna

HLESZTAKOV
Mitől ijedt meg úgy, kisasszony?

MARJA ANTONOVNA
Ó, nem is ijedtem meg.

MARJA ANTONOVNA
Ó, igazán sehova.

HLESZTAKOV
Hogy lehet az, hogy sehova?

MARJA ANTONOVNA
Azt hittem, itt van a mamuska.

HLESZTAKOV
Én mégis azt szeretném tudni, hova készült, amikor sehova se készült.

MARJA ANTONOVNA
Biztosan megzavartam. Fontos dolga lehet.

MARJA ANTONOVNA
Így kurizálnak a fővárosban...

HLESZTAKOV
Csak az ilyen bájos hölgyeknek, mint a kisasszony. Remélhetem, hogy kegyeskedik elfogadni, ha felajánlom ezt a széket? Ó, kegyed alá nem is szék illenék, hanem trónus.

HLESZTAKOV
Milyen gyönyörű ez a kis kendő.

MARJA ANTONOVNA
Csak csúfolódjon! Mulatni akar szegény vidékieken.

HLESZTAKOV
Mit nem adnék, ha a kegyed kendője lehetnék... Ha átölelhetném azt a liliom nyakat.

MARJA ANTONOVNA
Nem értem, miről beszél. Még hogy kendő?... Milyen szép idő van máma.

HLESZTAKOV
A kegyed kis szája szebb nekem a legszebb tavasznál.

MARJA ANTONOVNA
Maga nagyon érti a módját... nem írna inkább valami verset az emlékkönyvembe? Bizonyosan sok verset tud.

HLESZTAKOV
Bármit, ha kegyed kéri! Milyen verset parancsol?

MARJA ANTONOVNA
Akármilyent. Csak szép legyen, meg új legyen.

HLESZTAKOV
Tudok egy csomó verset... egy egész rakást.

MARJA ANTONOVNA
No, mondja: melyiket választja nekem?

HLESZTAKOV
Miért mondjam? Anélkül is tudom.

MARJA ANTONOVNA
Jaj, én úgy szeretem a verseket!

HLESZTAKOV
Töméntelen verset tudok. Mondjuk például ezt:

Bú, baj között az ember védtelen,
De lelke, mint a tenger, végtelen.

És még egy csomó hasonlót... Most nem jut mind eszembe... De nem is fontos. Vers helyett felajánlom kegyednek szerelmemet, e szép szemek tüzétől égő szerelmemet... (Közelebb húzza székét)

Tizenharmadik jelenet

Előbbiek, Anna Andrejevna

MARJA ANTONOVNA
De mamuska...

ANNA ANDREJEVNA
Takarodj innen! Hallod? Takarodj! Ne merj a szemem elé kerülni!

Marja Antonovna sírva el

Bocsásson meg kérem, olyan nagy volt a meglepetés...

ANNA ANDREJEVNA
Hogy?... Ön... Ön térdel?... no de álljon fel, álljon fel. A padló is piszkos...

HLESZTAKOV
Nem, asszonyom, én itt térdelek, amíg meg nem tudom, mi a sorsom: élet vagy halál?

ANNA ANDREJEVNA
Bocsásson meg, nem egészen értem. Ha nem tévedek, a leányom kezét kéri.

HLESZTAKOV
Nem, asszonyom! Önbe vagyok szerelmes. Egy hajszálon függ az életem. Ha nem koronázza meg állhatatos szerelmemet, akkor én nem vagyok méltó e földi létre, szívem legforróbb szerelmével könyörögve kérem... a kezét...

ANNA ANDREJEVNA
De kérem... én... úgyszólván... férjes asszony vagyok.

HLESZTAKOV
Hát aztán! A szerelem nem ismer különbséget. Már Karamzin megmondta: "Mi a törvény? Papiros!" Majd elvonulunk egy árnyas ligetbe... egy csevegő patakhoz... A kezét? Könyörgök, a kezét!

Tizennegyedik jelenet

Előbbiek, Marja Antonovna

ANNA ANDREJEVNA
No, mi az? Mit akarsz már megint? Micsoda hebehurgyaság! Mint egy hőbörödött macska! No, mit tátod úgy a szádat, mi lelt? Úgy viselkedsz, mint egy hároméves gyerek. El se hinné az ember, hogy tizennyolc éves vagy! Mikor nő már be a fejed lágya? Mikor tanulod már meg, hogy kell viselkednie egy tisztességes, jól nevelt úrilánynak.

ANNA ANDREJEVNA
Mert mindig bolondságokon jár az eszed! Kell neked a Ljapkin-Tyapkin lányait majmolni! Mit bámulod őket folyton? Nincs mit bámulni rajtuk. Vannak előtted jobb példák, azokra figyelj. Itt van az anyád! Ezt a példát kövesd.

HLESZTAKOV
Döntsön, élet vagy halál!

ANNA ANDREJEVNA
Na, látod, te buta liba! Kedves vendégünk kegyeskedik térdre ereszkedni egy ilyen kis vakarcs miatt... te meg úgy rohansz be, mint a bolond! Megérdemelnéd, hogy büntetésül megtagadjam az anyai áldást. Nem vagy méltó erre a szerencsére.

MARJA ANTONOVNA
Mamuska, ígérem, hogy soha többet, soha többet... .

Tizenötödik jelenet

Előbbiek és a polgármester

HLESZTAKOV
Mi lelte magát?

POLGÁRMESTER
Ezek a kereskedők... csak sápítoznak itt a kegyelmes uram fülébe... Becsületszavamra, fele se igaz! Ők a tolvajok, ők csalják a népet. Az altisztné is hazudott, dehogy vesszőztettem én meg. Ő vesszőzte meg magát.

HLESZTAKOV
Forduljon föl, bánom is én az altisztnét.

POLGÁRMESTER
Ne higgyen nekik! Ne higgyen nekik! Szemenszedett hazugság minden szavuk! Egy csecsemő nem hinne ezeknek. Hazug mind egy szálig - akárki megmondja a városban. Bátorkodom kijelenteni, kérem: olyan zsiványbanda, mint ezek, még nem volt a föld hátán.

ANNA ANDREJEVNA
Tudod milyen tisztesség érte a házunkat? Ivan Alekszandrovics megkérte a leányunk kezét.

POLGÁRMESTER
Mi? Mi az?... Lelkem, te meghibbantál. Ne méltóztassék haragudni, kegyelmes uram, a feleségem egy kicsit olyan süsü. Szegény anyjától örökölte.

HLESZTAKOV
Pedig úgy van, ahogy mondta: Megkértem a lánya kezét. Szeretem.

POLGÁRMESTER
Kegyelmes uram, én nem hiszek a fülemnek.

ANNA ANDREJEVNA
De mikor ő mondja.

HLESZTAKOV
A legkomolyabban mondom. Úgy szeretem, majd megőrülök érte.

POLGÁRMESTER
Nem, nem hihetem... nem vagyok méltó ilyen tisztességre.

HLESZTAKOV
Ha nem adja nekem Marja Antonovnát... én nem tudom, mit teszek... én mindenre képes vagyok...

POLGÁRMESTER
Kegyelmes uram! Tréfálni méltóztatik...

ANNA ANDREJEVNA
Micsoda tuskó! Hányszor mondjuk már?

POLGÁRMESTER
Nem merem elhinni.

HLESZTAKOV
Adja nekem! Adja nekem! Egy kétségbeesett ember kéri... Egy mindenre elszánt ember... Ha főbe lövöm magam, önt törvény elé állítják!

POLGÁRMESTER
Szent isten! Testem-lelkem ártatlan az egész dologban... Ne méltóztassék rám haragudni! Kegyeskedjék úgy tenni, ahogy méltóságodnak tetszik... Bocsánat, olyan a fejem, már azt se tudom... Én még soha életemben nem voltam ilyen hülye.

ANNA ANDREJEVNA
Legalább áldd meg őket!

Hlesztakov odalép Marjával együtt

Tizenhatodik jelenet

Előbbiek és Oszip

OSZIP
Itt a kocsi.

HLESZTAKOV
Jól van, mindjárt.

POLGÁRMESTER
Hogyhogy? El akar utazni?

HLESZTAKOV
Muszáj.

POLGÁRMESTER
De hiszen... Mintha az előbb esküvőre méltóztatott volna célozni...

HLESZTAKOV
Hogyne, de... egy ugrás az egész. Egy napra megyek, ide a nagybátyámhoz. Nagyon öreg már és nagyon gazdag. Holnap újra itt vagyok.

POLGÁRMESTER
Hát akkor nem is merem tartóztatni. És remélem, hogy mihamar szerencsésen visszatér.

POLGÁRMESTER
Nincs valamire szüksége az úton? Úgy rémlik, fogytán volt a pénze...

POLGÁRMESTER
Mennyit parancsol?

HLESZTAKOV
A múltkor kaptam kétszázat, illetve négyszázat - nem akarok visszaélni szórakozottságával... Adjon megint annyit, legyen kerek nyolcszáz.

POLGÁRMESTER
Úgy is van, kegyelmes uram.

POLGÁRMESTER
Hogyhogy postakocsin utazik?

HLESZTAKOV
Már így szoktam meg. Hintón megfájdul a fejem.

POLGÁRMESTER
Jó lesz ez így? Ne kerítsünk valamit az ülésre? Legalább egy szőnyeget! Parancsolja, hogy hozassak?

HLESZTAKOV
Dehogy, dehogy... vagy különben - nem bánom, hozzák azt a szőnyeget.

POLGÁRMESTER
Hé, Avdotya! Siess a kamrába, hozd a legjobb szőnyeget! Azt a kéket, a perzsát - gyorsan, gyorsan!

POLGÁRMESTER
Mikor látjuk méltóságodat?

HLESZTAKOV
Holnap vagy holnapután.

OSZIP
Ez aztán szőnyeg! Ide vele! Ide terítsd. No, még egy marok szénát!

HLESZTAKOV
Isten áldja, Anton Antonovics!

POLGÁRMESTER
Isten áldja, kegyelmes uram!

A NŐK
Isten áldja, Ivan Alekszandrovics!

HLESZTAKOV
Mamuska! Isten áldja!

A csengettyűk megcsendülnek, a függöny legördül

Az előbbi szoba

Első jelenet

Polgármester, Anna Andrejevna és Marja Antonovna

POLGÁRMESTER
No, Anna Andrejevna, mit szólsz ehhez? Gondoltad volna valaha? A kutyafáját - ez igen! Na, valld be őszintén: meg se álmodtad, hogy ilyen vacak kis polgármesternéből máról holnapra... hű, a kutyafáját!... Fene előkelő atyafiságod lesz!

ANNA ANDREJEVNA
Tudtam én előre. Már régen tudtam. Csak te vagy úgy hasra esve, mert sose forogtál úriemberek közt.

POLGÁRMESTER
De mamuskám, én is úriember vagyok. Azért ez mégis más. Gondold csak meg, Anna Andrejevna. Nagykutyák lettünk! Felvitte Isten a dolgunkat! De most el is látom a baját azoknak a nyavalyásoknak: majd adok én nekik kérvényezgetni, panaszra menni! Hé, ki van kint?!

Belép egy rendőr

Á, Ivan Karpovics... Rendeld ide a boltosokat, mind egy szálig. Majd adok én a disznóknak! Kellett nekik óbégatni! No, várjatok, júdásfajzat! Várjatok, galambocskáim! Nem ismertetek eddig: most tudjátok meg, ki vagyok! Írj össze mindenkit, aki panaszra ment! De kivált azokat a tintanyalókat, akik lekörmölték a kérvényeket! Aztán add tudtára mindenkinek, milyen szerencsével áldotta meg Isten a polgármester házát. Férjhez megy a lánya, mégpedig nem akárkihez! Olyan hatalmassághoz, amilyen még nem volt! Minden az ő markában van, minden, minden! Hirdettesd ki, hogy mindenki tudja! Húzasd meg a harangokat! Azt a kutyafáját! Ha már ünnep, legyen ünnep!

Rendőr el

No, mamuskám, hát hol fogunk lakni? Itt vagy Szent Petikén?

ANNA ANDREJEVNA
Persze hogy Szentpétervárott! Hogy maradnánk itt!

POLGÁRMESTER
Hát akkor Szent Petikén! Ahogy tetszik! Különben itt se volna rossz. Sutba vágjam a polgármesterséget?

ANNA ANDREJEVNA
Hát persze! Mi az a polgármesterség?

POLGÁRMESTER
Mit gondolsz, Anna Andrejevna, kifoghatok valami nagy hivatalt? A vőm pertu-koma minden miniszterrel! Ki-be jár az udvarnál! Úgy előléptethet, hogy idővel még majd generális lesz belőlem! Mit gondolsz, Anna, lehet belőlem generális?

ANNA ANDREJEVNA
Már hogyne lehetne. Persze hogy lehet!

POLGÁRMESTER
Hű, az ördög vigye el - az lenne valami! Generális! Ilyen széles szalag lesz a vállamon. Neked melyik tetszik jobban: a piros vagy a kék?

ANNA ANDREJEVNA
Csakis a kék.

ANNA ANDREJEVNA
Neked mindig ilyen közönséges dolgok járnak a fejedben. Gondold meg, hogy eztán az egész életed más lesz. Még a barátaid is. Nem ilyenek, mint ez a bíró, ez a pecér, akivel nyulászni szoktál; vagy ez a Zemljanyika. Finom körökben fogsz forogni, mindenféle nagy urak közt, grófok közt! Bevallom, aggódom miattad. Te néha olyan szavakkal dobálózol, hogy jó társaságban ki se szabadna ejteni.

POLGÁRMESTER
Hát aztán? Kinek árt a szó?

ANNA ANDREJEVNA
Jó, eddig rendben volt: polgármester voltál. De ott mindenki egész más.

POLGÁRMESTER
Igen, azt mondják, van ott két halfajta, a törpe muréna meg a viaszlazac... ha csak rásandítsz, már csurog kétoldalt a nyálad.

Második jelenet

Előbbiek és a kereskedők

POLGÁRMESTER
No, hozott isten, galambocskáim!

POLGÁRMESTER
Hát hogy vagytok, madárkáim? Megy a bót, megy a bót? Rőfösöknek, szatócsoknak kell engem befeketíteni? Tolvajnépség, rablóbanda, sátánfajzat! Még ti mertek tátogni? Tessék? Engem akartatok börtönbe juttatni? Hogy a rosseb rágja ki a beleteket...

ANNA ANDREJEVNA
Ó, istenem, Antosa! Micsoda szavak!

POLGÁRMESTER
Ti mentek panaszra? Hát ki segített neked, amikor hidat építettél, aztán húszezret számoltál száz rubel ára gerendáért? Ki segített, te kecskeszakállú? Én, én, te büdös! Már elfelejtetted? Ha elárultalak volna, már régen Szibériában rohadnál. Most beszélj! He?

EGY KERESKEDŐ
Vétkeztünk az Úr ellen, Anton Antonovics! Megrontott bennünket a Sátán. Fogadjuk az élő Istenre, hogy soha többet nem megyünk panaszra! Kérj engesztelésül, amit csak kívánsz, de bocsáss meg nekünk!

POLGÁRMESTER
Bocsáss meg! Bocsáss meg! Most persze a lábam előtt fetrengsz. De mér? Mer én kerekedtem felül! De ha én maradtam volna alul, majd rám taposnál - még jól el is kennél!

Kereskedők el

Harmadik jelenet

Előbbiek, Ammosz Fjodorovics, Artyemij Filippovics, Rasztakovszkij

Negyedik jelenet

Előbbiek, Korobkin nejével, Ljubljukov

KOROBKINNÉ
Anna Andrejevna! Tiszta szívből gratulálok ehhez a nagy szerencséhez!

Ötödik jelenet

Egy csomó vendég frakkban és szalonkabátban. Először Anna Andrejevnához járulnak kézcsókra: "Anna Andrejevna!" Azután a lányához: "Marja Antonovna!" Dobcsinszkij és Bobcsinszkij összeütköznek

BOBCSINSZKIJ
Van szerencsém gratulálni...

DOBCSINSZKIJ
Anton Antonovics, tiszta szívből gratulálok...

BOBCSINSZKIJ
... ehhez a nagy tisztességhez!

DOBCSINSZKIJ
Anna Andrejevna!

BOBCSINSZKIJ
Anna Andrejevna!

Mindketten egyszerre csókolnak kezet, és összeütik a fejüket

Hatodik jelenet

Még néhány vendég, ki kézcsókra járul, köztük Luka Lukics a feleségével

LUKA LUKICS
Van szerencsém... bátorkodom...

POLGÁRMESTER
Kérem, uraim, talán foglaljanak helyet. Hé, Miska, székeket. Minél többet!

A vendégek leülnek

Hetedik jelenet

Előbbiek, a rendőrkapitány, rendőrök

RENDŐRKAPITÁNY
Van szerencsém nagyságos uramnak alázatosan gratulálni, és holtig tartó boldogságot kívánni.

POLGÁRMESTER
Köszönöm, köszönöm! Foglaljanak helyet, uraim.

A vendégek leülnek

AMMOSZ FJODOROVICS
Anton Antonovics, mondja már el, hogy kezdődött a dolog! És hogy jutott idáig?

POLGÁRMESTER
Csodálatos volt! Őkegyelmessége személyesen kérte meg a lányom kezét.

ANNA ANDREJEVNA
És milyen finoman, milyen tapintatosan! Micsoda előkelőség volt abban, ahogy mondta: "Anna Andrejevna, engem kizárólag a kegyed iránt táplált nagyrabecsülés és őszinte tisztelet vezérelt" - milyen szép volt, milyen gáláns... "Higgye el, Anna Andrejevna, az egész életem egy fabatkát sem érne, ha a kegyed ritka erényei és bájai..."

MARJA ANTONOVNA
De mamuska, hiszen ezt nekem mondta.

ANNA ANDREJEVNA
Fogd be a szád, ne avatkozz a más dolgába... "Anna Andrejevna, a kegyed iránti csodálat és rajongás"... jaj, csak úgy áradt belőle az elragadtatás! És amikor éppen felelni akartam, hogy "Ó, mi nem is remélünk ilyen szerencsét...", hirtelen térdre esett, s a legnemesebb hévvel kiáltotta: "Anna Andrejevna, ne tegyen engem boldogtalanná. Könyörgöm, viszonozza érzelmeimet, mert ha nem... én végzek magammal!"

MARJA ANTONOVNA
De mamuska, hisz ezt is énrám értette.

ANNA ANDREJEVNA
Jó, jó, terólad is szó esett, nem tagadom.

POLGÁRMESTER
És hogy megijesztett! Azt mondta: "Főbe lövöm magam, főbe lövöm magam!"

AMMOSZ FJODOROVICS
No de ilyet!

LUKA LUKICS
Lám, a sors kifürkészhetetlen útjai!

AMMOSZ FJODOROVICS
Nem bánom, Anton Antonovics, legyen öné az a kan kutya, amire a múltkor alkudott.

POLGÁRMESTER
Bánom is én most a maga kan kutyáját.

AMMOSZ FJODOROVICS
Ha nem tetszik, megalkudhatunk egy másik kutyára is.

KOROBKINNÉ
Jaj, Anna Andrejevna, hogy örülök a szerencséjüknek! El sem tudja képzelni!

KOROBKIN
Ha szabad kérdeznem, hol tartózkodik a becses vendég? Úgy hallottam, elutazott valahova!

POLGÁRMESTER
Csak egy napra utazott el, rendkívül fontos ügyben.

ANNA ANDREJEVNA
Nagybátyjához ment, hogy áldását kérje.

RENDŐRKAPITÁNY HANGJA
Kedves egészségére, nagyságos uram!

BOBCSINSZKIJ HANGJA
Adjon isten száz esztendőt, meg egy zsák aranyat!

DOBCSINSZKIJ HANGJA
Isten éltesse sokáig!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS HANGJA
Dögölj meg!

KOROBKINNÉ HANGJA
A nyavalya essen beléd!

POLGÁRMESTER
Alázatosan köszönöm! Viszont kívánom!

ANNA ANDREJEVNA
Ezentúl Pétervárott fogunk lakni. Itt ugye, a levegő is olyan - izés - olyan vidékies... bevallom, nem bírjuk a vidéket... És az uram különben is generális lesz...

POLGÁRMESTER
Igaz is, megmondom, úgy, ahogy van - az ördög vigye el! Roppant szeretnék generális lenni!

LUKA LUKICS
Adja a Jóisten.

RASZTAKOVSZKIJ
Ami embereknél lehetetlen, lehetséges az Istennél.

AMMOSZ FJODOROVICS
Nagy hajónak nagy víz kell!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Amilyen az érdem, olyan a tisztesség!

AMMOSZ FJODOROVICS
Ha úgy fordul, hogy valami kérésünk lesz, ne tagadja meg a pártfogását.

KOROBKIN
Jövőre a városba küldöm a fiamat, állami szolgálatra... Legyen kegyes majd támogatni. Legyen atyja helyett atyja.

POLGÁRMESTER
Ami engem illet - örömmel teszek meg mindent.

ANNA ANDREJEVNA
Antosa, te mindent mindjárt megígérsz. Először is nem lesz időd az ilyesmire. Mért terheled magad ilyen ígéretekkel?

POLGÁRMESTER
Ugyan, lelkem, ennyit néha igazán megtehetek.

ANNA ANDREJEVNA
Néha! De ne pazarold a pártfogásodat mindenféle incifinci alakokra.

VENDÉGEK
Mindig is ilyen volt! Én ismerem: ültesd csak asztalhoz, a lábát is felrakja rá...

Nyolcadik jelenet

Előbbiek és a postamester

MIND
Micsoda? Nem revizor?

POSTAMESTER
Sose volt! Itt ez a levél! Világosan beszél!

POLGÁRMESTER
Mi? Micsoda? Milyen levél?

POSTAMESTER
Az ő levele! Hoznak nekem a postára egy levelet. Nézem a címet: Posta utca. Elhűlt bennem a vér. No, gondolom, ennek valami nincs ínyére itt a hivatalomban... s most besúgja a postaigazgatóságnál... Fogom a levelet, felbontom...

POLGÁRMESTER
Hogy mer ilyet tenni?

POSTAMESTER
Én magam se tudom. Valami természetfölötti erő szállt meg. Már éppen hívtam a futárt, hogy váltott lovakkal küldjem a levelet, de hirtelen olyan kíváncsiság fogott el - én még ilyet soha életemben nem éreztem! "Nem bírom! Nem bírom!" - egyszerűen nem bírtam magammal. Az egyik fülemmel mintha azt hallanám: fel ne bontsd, fel ne bontsd, mert véged van! A másik fülembe meg azt súgja az ördög: "Bontsd fel, bontsd fel, bontsd fel!" Ahogy a pecséthez érek, tűz fut végig az ereimen... ahogy felbontom: még a vér is megfagy bennem! Reszketett a kezem, forgott velem a világ!

POLGÁRMESTER
Hogy merészelte felbontani egy ilyen magas méltóság levelét?

POSTAMESTER
Épp az, hogy se nem magas, se nem méltóság!

POLGÁRMESTER
Hát micsoda?

POSTAMESTER
Se ez, se az, tudja az ördög, miféle!

POSTAMESTER
Kicsoda? Maga?

POLGÁRMESTER
Igenis, én!

POSTAMESTER
Ahhoz korábban kellett volna felkelni!

POLGÁRMESTER
Tudja maga, hogy az az ember elveszi a lányomat? Hogy én generális leszek! Ha akarom, Szibériába toloncoltatom!

POSTAMESTER
Ugyan, Anton Antonovics, Szibériába? Nem lesz kicsit messze? Majd inkább felolvasom ezt a levélkét! Parancsolják, hogy felolvassam?

MIND
Olvassa! Olvassa!

POLGÁRMESTER
Lehetetlen, ez nincs benne!

POSTAMESTER
Már hogy írtam volna bele én?!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Olvassa!

LUKA LUKICS
Olvassa!

POLGÁRMESTER
Hogy a nyavalya! Mit olvassa újra, a levélben is csak egyszer van!

POLGÁRMESTER
Tessék olvasni!

POSTAMESTER
Semmi értelme!

POLGÁRMESTER
De a mindenit, nem addig van az! Aki át mond, mondjon bét is. Tessék végigolvasni!

KOROBKIN
Miért állt meg?

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Olvashatatlan itt az írás... Különben is nyilvánvaló, hogy közönséges szélhámos...

KOROBKIN
De engedje csak, majd én.

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Nem, köszönöm, magam is boldogulok: itt alul már minden világos.

POSTAMESTER
Nem, ne hagyjunk ki semmit. Az elébb se hagytunk ki semmit.

Mind odalépnek

POSTAMESTER
Olvassa, olvassa! Ne hagyjon ki semmit!

LUKA LUKICS
Nem, nem!

POSTAMESTER
Dehogy hosszú, csak olvassa!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Olvassa csak!

(folytatja) "A járásbíró, Ljapkin-Tyapkin, a legteljesebb mértékben mauvais ton". (Megáll) Ez bizonyára valami francia szó.

AMMOSZ FJODOROVICS
Tudja az ördög, mit jelent! Még jó, ha csak csirkefogót, nem valami rosszabbat!

EGY HÖLGY
Micsoda váratlan ledorongolás.

POSTAMESTER
Utána! Könnyű azt mondani! Megparancsoltam, hogy a legjobb trojkát adják neki! Az ördög bújt belém: még váltó fogatokat is rendeltem neki!

KOROBKINNÉ
Szó, ami szó - példátlan botrány!

AMMOSZ FJODOROVICS
És én még háromszáz rubelt adtam neki!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Én is!

BOBCSINSZKIJ
Tőlem meg Dobcsinszkijtól hatvanöt rubelt kapott bankóban.

ANNA ANDREJEVNA
Antosa, ez lehetetlen! Hisz eljegyezte Masenykát!

BOBCSINSZKIJ
Bizony isten, nem én voltam!

DOBCSINSZKIJ
Én egy árva szót se szóltam!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Maguk voltak, persze hogy maguk!

LUKA LUKICS
Ők hát! Úgy futottak ide a vendéglőből, mint az őrült! Megjött, megjött, ő az, ő az! Mindent felirat, mindent! No, hiszen eltalálták: szarva közt a tőgyit.

POLGÁRMESTER
Persze hogy maguk voltak! Vénasszonyok! Átkozott pletykafészkek!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Takarodjatok innen a fenébe revizorostul, mindenestül!

POLGÁRMESTER
Csak lófrálnak városszerte, csak bolondítják a sok embert. Kereplők, csörgő szarkák!

AMMOSZ FJODOROVICS
Disznók!

LUKA LUKICS
Tökfilkók!

ARTYEMIJ FILIPPOVICS
Pókhasú hüvelykmatyik!

Mind körülveszik őket

BOBCSINSZKIJ
Bizony isten, nem én voltam! Dobcsinszkij volt.

DOBCSINSZKIJ
Ne beszéljen, Bobcsinszkij! Maga mondta először.

BOBCSINSZKIJ
Még hogy én?! Nem maga kezdte?

Zárójelenet

Előbbiek és egy csendőr

CSENDŐR
Megérkezett Pétervárról a revizor úr! Kéreti a tekintetes urakat a fogadóba!

E szavak villámcsapásként hatnak. A nőkből egyszerre tör fel a megdöbbenés hangja. Egy pillanat alatt mindenki változtat állásán, és megdermed

Néma jelenet

Középen áll a polgármester, dermedten, mint egy bálvány, széttárt karokkal, hátraszegett fejjel. Jobbján felesége és leánya, amint feléje indulnak. Mellettük a postamester kérdőjellé görbülve, a közönség felé fordulva; majd Luka Lukics a legegyügyűbb zavarban. A szín szélén három vendég nő összebújva, epés ábrázattal sandít a polgármester családjára. A polgármester balján Zemljanyika félrebillent fejjel, mintha fülelne. Mellette a bíró, széttárt karokkal, csaknem guggoló helyzetben, mintha fütyülni próbálna, vagy mintha azt mondaná, itt a végítélet. Utána következik Korobkin, a nézők felé fordulva, gúnyosan int szemével a polgármesterre. Mellette a szín szélén Dobcsinszkij és Bobcsinszkij egymással szembefordulva, kinyújtott karral, tátott szájjal, kimeresztett szemmel. A többi vendég is mintha sóbálvánnyá meredt volna. A néma társaság mintegy másfél percig marad így, majd legördül a

Függöny
Jegyzetek
3. Rossz modor. Itt - modortalan fráter. (francia)

# data[].attributes.attachment_link.description
Mészöly Dezső és Mészöly Pál fordítása Ne a tükröt átkozd, ha a képed ferde!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A köpönyeg (1841) című elbeszélés az ún. pétervári elbeszélések közé tartozik. Főszereplője - az író más történeteinek is gyakori fő- és mellékszereplője - a kishivatalnok, a csinovnyik. A csinovnyik más orosz írók műveiben is gyakran szereplő figura (pl. Tolsztoj: Ivan Iljics halála;Csehov: A csinovnyik halála, Kaméleon; Dosztojevszkij számos regényalakja; Bulgakov hősei), a XIX. század orosz társadalmának egyik legtipikusabb alakja.

A szó - elszakadva elsődleges jelentésétől - nemcsak foglalkozást, hanem szemléletet, társadalmi viselkedést is jelöl: a feladatát pontosan végző, de saját, szűk szakterületén túl nem látó (máshoz nem is értő), a hatalomhoz mindig lojális hivatalnok, alkalmazott neve ma is csinovnyik. A XIX. század orosz társadalma igen bürokratikus rendszerű volt, az állam mindent adminisztrált, a közhivatalok nagy száma, a felelősség és a feladatok szétaprózódása nemhogy segítette, inkább gátolta a társadalom működését. Gogolnak személyes tapasztalatai is voltak erről.

Akakij Akakijevics Basmacskin a csinovnyik archetípusa: buta, korlátolt, szerencsétlen ember (ráadásul csúnya is), nem ért semmihez a másoláson kívül, nincs magánélete, nincs érdeklődési köre, élete monoton, üres és értelmetlen, kollégái állandóan gúnyolják, kinevetik. Nyomorúságos, szánalmas hétköznapjait zavarja meg régi köpenyének, hacukájának tönkremenetele.

Petrovics, az alkoholista szabó, ráveszi, hogy új köpenyt készíttessen magának. Ettől kezdve élete megváltozik. Heteken, hónapokon át dolgozik lázasan (még otthonra is hazavisz némi másolnivalót), minden kopejkát félretesz új kabátjára. Élete, munkája céljává válik az új köpeny. A kezdetben komikus, nevetséges figura szánalmassá, tragikomikussá válik. Sorsa végképp tragikussá lesz azonban az estély után: elrabolt köpönyegéért folytatott kilátástalan küzdelme, kálváriája nemcsak a főszereplő nyomorúságára, hanem a kor társadalmának visszásságaira, embertelenségére (hivatali viszonyok, a „tekintélyes személy" viselkedése stb.) is felhívják a figyelmet.

A főszereplő halála (belepusztul fájdalmába és megalázottságába, szégyenébe) már szinte megrendítő. Az elbeszélés befejezése azonban a tragikumba torkolló történetet a groteszk fantasztikum ba fordítja át: a Pétervár utcáin garázdálkodó szellem igazságot szolgáltat a földi szenvedésekért.

Archetípus: Ősforma, őskép; állandósult kép; az irodalomban és művészetekben is előforduló szimbolikus tematikai kép.

Groteszk: Grottesco =„barlangbéli" (ol.) szóból; kevert esztétikai minőség; rút, torz, félelmet keltő vonások ötvöződnek benne mulatságos vagy kedves elemekkel.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gogol: A köpönyeg - A főszereplő (a csinovnyik) | Irodalom - 11. osztály | Sulinet Tudásbázis

# data[].attributes.attachment_link.description
A köpönyeg (1841) című elbeszélés az ún. pétervári elbeszélések közé tartozik. Főszereplője - az író más történeteinek is gyakori fő- és mellékszereplője - a kishivatalnok, a csinovnyik. A csinovnyik más orosz írók műveiben is gyakran szereplő figura (pl. Tolsztoj: Ivan Iljics halála;Csehov: A csinovnyik halála, Kaméleon; Dosztojevszkij számos regényalakja; Bulgakov hősei), a XIX.

# data[].attributes.headline
Az orosz epika a XIX. század második felében. Gogol

# data[].attributes.subject
Az orosz epika a XIX. század második felében. Gogol

# data[].attributes.attachment_link.title
Az orosz epika a XIX. század második felében. Gogol

# data[].attributes.attachment_link.description
Ebben a tanegységben megismered a felesleges ember és a csinovnyik típusát Gogol két elbeszélését (Az orr és A köpönyeg) a groteszk ábrázolásmód jellegzetességeit felismered a hangnemek keveredését (ironikus, szatirikus, humoros, tárgyilagos, patetikus stb.) az elbeszélői szólam szerepét Gogol műveiben átismétled a cselekményvázlat-készítést próbára teheted a kreativitásodat,

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az ügyosztályon történt, jobb, ha nem is nevezem meg, melyiken. Nincs a világon mogorvább valami a mindenféle ügyosztályoknál, kancelláriáknál, irodáknál, egyszóval a különféle hivatali testületeknél. Ma már minden magánember azt hiszi, hogy az ő személyében az egész társadalmat sértik meg. Azt mondják, a minap is beadvány érkezett egy járási rendőrkapitánytól, már nem emlékszem, melyik városból. Ebben a beadványban a rendőrfőnök világosan kifejti, hogy az állami rendeletekre fittyet hánynak, és hogy az ő szentséges nevét hiába veszik. Ennek bizonyítására valami regényforma műnek óriási kötetét is mellékelte, amelyben minden tizedik oldalon előbukkan egy járási rendőrkapitány; olykor-olykor egészen pityókás állapotban. Így hát - hogy elkerüljünk mindenféle kellemetlenséget - legjobb lesz, ha a szóban forgó ügyosztályt egy ügyosztálynak nevezzük.

Tehát egy ügyosztályon szolgált egy hivatalnok. Nem mondhatnánk, hogy nagyon kiváló hivatalnok: alacsony, kissé ragyás, kissé rőt, sőt kissé vaksi is volt, homloka fölött tar sáv, mindkét orcája barázdás, arcának színe meg olyan, amelyet "aranyeres"-nek neveznek... Mit csináljunk?! A pétervári éghajlat az oka! Ami a rangját illeti (mert nálunk mindenekelőtt a rangot kell megemlíteni), úgynevezett örökös címzetes tanácsos volt. E rang rovására - amint köztudomású - untig eleget csipkelődtek és szellemeskedtek különféle írók, akiknek megvan az a dicséretre méltó szokásuk, hogy arra vetik rá magukat, aki nem tud visszaharapni. A hivatalnok családneve Basmacskin volt. Már a nevén is látszott, hogy valamikor a cipőtől származott. De hogy mikor, melyik korszakban és milyen módon származott a cipőtől, azt homály borítja. Apja is, nagyapja is, sőt sógora is, és kivétel nélkül valamennyi Basmacskin csizmát viselt, legfeljebb évente háromszor új talpat veretett rá. Keresztnevén és apai nevén Akakij Akakijevicsnek hívták. Lehet, hogy az olvasó kissé furcsának és keresettnek ítéli, de meggyőződhet róla, hogy ezt egyáltalán nem keresték; a körülmények maguktól alakultak úgy, hogy semmiképpen sem lehetett más nevet adni neki. Ez pedig pontosan így történt: Akakij Akakijevics, ha emlékezetem nem csal, a március huszonharmadikára virradó éjszaka született. Megboldogult anyja - egy hivatalnok felesége, nagyon jóságos asszony - intézkedett, hogy megkereszteljék, amint illik. Az anya még gyermekágyban feküdt, az ajtóval szemközt, jobb kéz felől a koma állt, Ivan Ivanovics Jeroskin, igen kiváló ember, aki mint irodafőnök szolgált a szenátusban, mellette pedig Arina Szemjonovna Belobrjuskova, a komaasszony, egy kerületi kapitány felesége, ritka erényes asszonyság. A gyermekágyas asszonyra bízták, hogy e három név közül azt válassza, amelyiket akarja: Mokkijnak, Szosszijnak vagy pedig Hozdazat vértanú nevére kereszteljék-e a gyermeket. "Nem - gondolta magában a megboldogult -, ezek mind olyan furcsa nevek." Hogy kedvében járjanak, fellapozták a kalendáriumot más helyütt is; megint három névre bukkantak: Trifilij, Dula és Varahaszij. "Micsoda istenverése! - mondotta az öregasszony. - Milyen különös név ez mind, én bizony soha még csak hallani sem hallottam ilyeneket. Még ha Varadat vagy Varuh volna, de Trifilij meg Varahaszij!" Arrább lapoztak még egyszer. Most ezek kerültek elő: Pavszikahij és Vahtyiszij. "No, most már látom - mondotta az öregasszony -, hogy minden bizonnyal ez a gyermek, sorsa! És ha egyszer így van, inkább hívják úgy, mint az apját. Az apja Akakij volt, legyen a fia is Akakij..." Így keletkezett az Akakij Akakijevics név. A gyermek, miközben megkeresztelték, sírni kezdett, és olyan fintorokat vágott, mintha előre érezte volna, hogy címzetes tanácsos lesz belőle. Szóval ez így történt. Mindezt csak azért mondottuk el, hogy az olvasó maga is láthassa: ez teljességgel szükségszerűen történt így, és más nevet semmiképpen sem adhattak neki. Mikor és mely időkben lépett az ügyosztály kötelékébe, ki nevezte ki, erre már senki sem tudott visszaemlékezni. Akárhány igazgató és egyéb tisztviselő váltotta is egymást, őt mindig ugyanazon a helyen, ugyanabban a helyzetben, ugyanabban a tisztségben, ugyanannak a másoló hivatalnoknak látták; így aztán később azt hitték, hogy valószínűleg köznapi egyenruhában és kopasz fejjel, kész hivatalnokként jött a világra is. Az ügyosztályon semmiféle tiszteletet sem tanúsították iránta. Az altisztek nem álltak fel, ha elment előttük, sőt ügyet sem vetettek rá, mintha közönséges légy repült volna keresztül a várószobán. Főnökei hidegen, kényúr módjára bántak vele. Egyik-másik helyettes irodafőnök egyszerűen az orra alá dugta az iratokat, még azt sem mondta: "Másolja le", vagy "Lám, ez érdekes, jó kis akta", vagy valami barátságosat, ahogy jól nevelt tisztviselők között szokás. És ő elvette, csak a papírra meredt, nem nézte, ki tette oda neki, és volt-e joga hozzá. Elvette és nyomban nekilátott, hogy lemásolja. A fiatal hivatalnokok folyton gúnyolták, élcelődtek vele - már amennyire kincstári szellemességükből tellett. Ott, előtte meséltek róla meg a gazdasszonyáról, egy hetvenesztendős vénasszonyról különféle kiagyalt eseteket; azt pletykálták, hogy a banya elagyabugyálja őt, majd pedig faggatták, mikor lesz a lagzi, papirosdarabokat szórtak a fejére, és azzal ugratták, hogy esik a hó. De Akakij Akakijevics egy árva szót se felelt, mintha senki se lett volna körülötte. Mindennek még a munkájára sem volt semmi hatása: az efféle kötekedések közepette sem csinált egyetlenegy hibát sem a másolásban. Csak ha már túlságosan tűrhetetlenné vált az évődés, amikor a karját lökdösték, és zavarták munkájában, akkor nyitotta ki a száját: "Hagyjanak békében! Minek bántanak?!" És volt valami furcsa ezekben a szavakban meg a hangban, ahogyan kiejtette. Ki lehetett érezni belőle valamit, ami oly nagy szánalmat keltett, hogy egy fiatalember, akit csak nemrég neveztek ki, és aki a többiek példáján felbuzdulva, megengedte magának az élcelődést, hirtelen abbahagyta, mintha szívébe nyilallott volna, és attól fogva mintha minden megváltozott volna számára: mindent más színben látott. Mintha valami természetfeletti erő taszította volna el kollégáitól, akiket illedelmes, nagyvilági embereknek tartott, amikor megismerkedett velük. És később, legvidámabb pillanataiban is, sokáig meg-megjelent képzeletében az alacsony, kopasz hivatalnok, amint szívbe markoló hangon mondja: "Hagyjanak békében! Minek bántanak?!" Ezekben a szívbe markoló szavakban más szavak is csengtek: "Hiszen én felebarátod vagyok." És ez a szegény fiatalember eltakarta arcát tenyerével, s azután is, egész életén át, sokszor összerettent, amikor látta, milyen sok embertelenség van az emberekben, milyen sok vadság és durvaság rejtőzik a finom nagyvilági külső alatt, Istenem, még abban az emberben is, akit ország-világ nemesnek, becsületes embernek ismer...

Aligha akadna ember a világon, aki annyira egybeforrott volna hivatalával. Nem volna elég, ha azt mondanók, hogy buzgón szolgált, nem, nem, ő szeretettel szolgált hivatalában. Ott, másolás közben, valami sajátos, változatos és kellemes világ tárult ki előtte. Arcán gyönyörűség tükröződött. Némelyik betűt különösen szerette; ha a másolásban ezekhez ért, egészen magánkívül volt, elmosolyodott, kacsintott egyet-egyet, még a szájával is segített, úgyhogy az arcán szinte el lehetett olvasni minden betűt, amelyet a tolla a papírra vetett. Ha szorgalmának megfelelően előléptették volna, nagy meglepetésére talán még államtanácsosi rangra emelkedett volna; de - élcelődő kollégái szavával élve - ő csak kapcsot szolgált a gomblyukába rendszalag helyett, meg aranyeret a hátuljába. Egyébként nem mondhatnám, hogy senki sem vette figyelembe. Egy igazgató, aki igen jó ember volt, meg akarta jutalmazni a hosszú szolgálatért, a közönséges másolásnál valamivel fontosabb munkát adott neki: nevezetesen egy kész akta alapján egy másik hivatalnak szóló átiratot kellett volna készítenie. Az egész feladat abból állt, hogy változtassa meg a címeket, az igéket hellyel-közzel tegye át első személyből harmadikba. Ez olyan fejtörést okozott neki, hogy egészen beleizzadt, folyton a homlokát törölgette, és végül is azt mondta: "Adjon inkább valami másolnivalót!" Attól kezdve mindörökre meghagyták másolónak. A másoláson kívül szinte semmi sem létezett számára. Ruhájával nem törődött: köznapi egyenruhája nem zöld, hanem vöröses korpaszínű volt. Olyan alacsony, keskeny gallér volt rajta, hogy amikor nyaka kinyúlt a gallérból - bár nem is volt hosszú -, szokatlanul hosszúnak látszott, mint azoké a gipszkandúroké, amelyeket a külföldi oroszok tucatjával hordanak a kalapjukon. Valami mindig hozzátapadt a kabátjához: vagy egy szál széna, vagy valami cérna; ezenkívül megvolt az a különös ügyessége, hogy az utcán jártában-keltében mindig éppen akkor ért valami ablak alá, amikor szemetet hajítottak ki rajta, és ilyenformán folyton hordozott a kalapján hol görögdinnye-, hol sárgadinnyehéjat vagy más efféle hulladékot. Soha életében nem figyelt arra, mi történik, mi megy végbe az utcán nap nap után, amire pedig - tudvalevő - mindig ügyel a magaszőrű hivatalnokember, főként a fiatalja. Fürkésző, fürge tekintetük annyi mindenre kiterjed, hogy még azt is észreveszik, ha a túlsó oldalon lereccsen valakinek a nadrágjáról a talpalló, ami mindig kaján mosolyt csal az arcukra. De Akakij Akakijevics, még ha ránézett is valamire, mindenen a maga tiszta, egyenletes kézírással kicirkalmazott sorait látta, és legfeljebb csak akkor vette észre, hogy nem annyira a sor közepén, mint inkább az utca közepén halad, ha egy-egy ló - az ördög tudja, honnan került elő - vállára tette pofáját, és orrlyukain valóságos szélvészt fújt arcába. Ha hazament, rögtön asztalhoz ült, sebtiben behabzsolta káposztalevesét, megevett egy darab hagymás marhahúst, nem is érezte az ízét, megevett mindent, legyestül, mindenestül, amivel Isten épp megajándékozta. Mikor észrevette, hogy már dagadozik a hasa, felállt az asztal mellől, elővette tintatartóját, és a hazahozott iratokat másolgatta. Ha ilyesmi nem akadt, akkor külön a maga gyönyörűségére másolt valamit, ha az irat figyelemre méltó volt; nem ugyan a stílus szépsége miatt, hanem azért, mert valami új vagy fontos személynek szólt a címzés.

Még azokban az órákban is, amikor teljesen fakóra homályosult a szürke pétervári égbolt, amikor megvacsorázott, jóllakott az egész hivatalnoknépség, ki hogy tudott, fizetése meg az ínye szerint, amikor már mindenki kipihente magát a hivatali tollsercegés, lótás-futás, a saját és a mások halaszthatatlan elfoglaltsága s minden egyéb után, amit a serény ember a maga jószántából nyakába vesz, többet is a kelleténél; amikor a hivatalnokok sietnek élvezetekre fordítani szabad idejüket: a fürgébbje színházba rohan; aki különféle női kalapok mustrálgatására szánta szabad óráját, az utcára megy; akad, aki estélyre siet, hogy valami takaros fehérnép, egy-egy kisebb tisztviselőkör csillaga körül mulassa el üres idejét; némelyik - és az a leggyakoribb eset - egyszerűen átballag a magaformájú hivatalnoknak a harmadik vagy második emeleten levő kétszoba-konyhás, előszobás, némileg divatos igényű kis lakásába, ahol lámpa vagy más holmi díszeleg, amely sok áldozatba, ebédekről, szórakozásokról való lemondásba került; egyszóval még akkor is, amikor a hivatalnokok mind egy szálig szétszéledtek barátaik kis lakásaiba, hogy lejátszanak egy-egy fergeteges whistpartit, mialatt az olcsó kétszersült mellé teát kortyolgatnak poharukból, hosszú szárú csibukból eregetik a füstöt, osztás közben magasabb társaságból kiszivárgott pletykát mesélnek, amiről soha, semmi szín alatt sem tud lemondani az orosz ember, vagy ha már egyáltalán nincs mit újságolniuk, akkor az örök adomát mondják el újra meg újra arról a parancsnokról, akinek azt jelentették, hogy levágták a Falconet-emlékmű lovának a farkát - szóval még akkor is, amikor mindenki igyekszik szórakozni, Akakij Akakijevics semminemű szórakozásnak nem engedte át magát. Senki sem mondhatta, hogy bármikor is találkozott vele valamilyen estélyen. Amikor kedvére kiszórakozta magát a másolással, aludni tért, s már előre mosolygott, ha a holnapi napra gondolt: majd csak küld valami másolnivalót holnap is az Isten. Így folydogált e hivatalnok békés élete, aki beérte négyszáz rubeles évi fizetésével, meg volt elégedve sorsával, és eléldegélt volna talán késő aggkoráig is, ha nem lenne olyan sok mindenféle baj, amelyekkel tele van szórva nemcsak a címzetes, hanem még a titkos, valóságos, udvari és mindenféle tanácsosok élete útja is; még azoké is, akik senkinek sem adnak, de akik maguk sem fogadnak el senkitől sem tanácsot.

Van Pétervárott egy kérlelhetetlen ellensége mindazoknak, akik évi négyszáz vagy e körüli fizetést kapnak. Ez az ellenség nem más, mint az északi hideg, bár egyébként azt mondják, hogy a hideg nagyon egészséges. Reggel kilenc órakor, éppen amikor az utcák tele vannak hivatalba igyekvőkkel, olyan csípős, erős fricskákat osztogat válogatás nélkül mindenkinek az orrára, hogy szegény hivatalnokok határozottan nem tudják, hová tegyék az orrukat. Ilyenkor, amidőn még a magasabb tisztséget viselők homlokát is megfájdítja a fagy, és könnyet facsar a szemükből, a szegény címzetes tanácsosok teljesen védtelenek. Egyedüli menekvésük abból áll, hogy vékony kabátjukban minél hamarabb végigszaladnak öt-hat utcán, és azután addig topognak a kapus szobájában, míg ilyen módon kellőképpen fel nem olvad minden - útközben befagyott - tehetségük, a hivatali tennivalók ellátására szolgáló minden talentumuk.

Akakij Akakijevics egy idő óta azt érezte, hogy hátát és vállát valahogy különösen süti a hideg, pedig iparkodott minél gyorsabban befutni a rendes távolságot. Végül eszébe jutott, hogy vajon nem a köpönyegével van-e valami baj. Miután alaposan szemügyre vette, felfedezte, hogy két-három helyütt, éspedig éppen a hátán meg a vállán, olyan vékonyra nyűtt, mint a szita. A posztó annyira elkopott, hogy a szél ki s be járhatott rajta, a bélés is szétfeslett. Tudnunk kell, hogy Akakij Akakijevics köpönyege szintén a hivatalnokok gúnyos élceinek céltáblájául szolgált. Megtagadták tőle a tisztességes "köpönyeg" nevet, és hacukának csúfolták. Való igaz, különös szabása volt: gallérja évről évre kisebb lett, mert más részeinek aláfoltozására szolgált. A foltozás nem volt a szabómesterség remeke, sőt éppenséggel nagyon otrombának és lomposnak hatott. Amikor Akakij Akakijevics látta, hányadán áll a dolog, megállapította, hogy a köpönyeget el kell vinni Petrovicshoz, a szabóhoz, aki valahol a harmadik emeleten lakott a hátsó lépcsőnél. Ez a szabó - noha szeme kancsal, és egész arca ragyavert - eléggé sikeresen foltozgatta a hivatalnokok és mások nadrágjait, frakkjait, persze csak ha józan állapotban volt, és nem törte fejét valami más vállalkozáson. Erről a szabóról, persze, nem volna szükséges sokat beszélni, de mivel már az jött divatba, hogy az elbeszélésben minden személy jellemét teljes pontossággal meg kell rajzolni, nincs mit tenni, gyerünk, ide azzal a Petroviccsal, hadd fessem le! Kezdetben egyszerűen Grigorijnak hívták, és jobbágy volt valami uraságnál; Petrovicsnak azóta nevezte magát, amikor megkapta szabadságlevelét, és jócskán inni kezdett, eleinte csak nagy ünnepeken, később válogatás nélkül minden egyházi ünnepnapon, ahol csak kereszt áll a naptárban. Ebben a tekintetben hű maradt nagyapja szokásához, és valahányszor perpatvar támadt emiatt a családban, nagyvilági dámának és németnek szidta a feleségét. Ha már kiböktük, hogy felesége is van, őróla is szólni kell egy-két szót. De sajnos, nem sokat tudunk róla, legfeljebb annyit, hogy Petrovics felesége, meg azt, hogy főkötőt hord, és nem keszkenőt; de úgy látszik, szépségével egyáltalán nem dicsekedhetett, mindenesetre csupán a gárdakatonák vetettek egy-egy pillantást a főkötője alá, ha útjukba került, olyankor rántottak egyet a bajuszukon, és különös hangokat hallattak.

Amikor Akakij Akakijevics felfelé baktatott a Petrovicshoz vezető lépcsőn - amely (meg kell adni az igazat) csupa víz volt a sok mosólétől, és belevette magát az a szeszszag, amely csak úgy csípi a szemet, és mint tudjuk, állandóan ott leng minden pétervári ház hátulsó lépcsőjén -, szóval, amikor Akakij Akakijevics felfelé haladt ezen a lépcsőn, már azon főtt a feje, hogy mennyit kér Petrovics, és gondolatban úgy határozott: nem ád többet két rubelnél. Az ajtó nyitva állt, mert a háziasszony valami halételt készített, akkora füstöt csinált a konyhában, hogy még a svábbogarakat sem lehetett látni. Akakij Akakijevics úgy ment át a konyhán, hogy még a gazdasszony sem vette észre. Végre belépett a szobába, és megpillantotta Petrovicsot, aki egy széles, festetlen faasztalon ült, maga alá húzott lábbal, mint egy török basa. A munkájuk mellett ülő szabók szokása szerint, mezítláb dolgozott. Mindenekelőtt a hüvelykujja tűnt szembe. Akakij Akakijevics nagyon jól ismerte ezt a hüvelyket, és rajta a vastag, elnyomorodott karmot, amely olyan kemény volt, mint a teknősbéka páncélja. Petrovics nyakában egy gombolyag selyemcérna és fonal lógott, a térdén meg valami ócskaság hevert. Már vagy három perce próbálta a cérnát a tű fokába fűzni, de nem talált bele, és ezért nagyon mérges volt a sötétségre, sőt magára a cérnára is. "Nem megy bele a nyavalyás; ej, megeszi az életemet ez a vacak!" - dörmögte halkan. Akakij Akakijevicsnek kellemetlen volt, hogy abban a pillanatban érkezett, amikor Petrovics bosszankodott: olyankor szeretett rendelni nála valamit, amikor Petrovics már kissé felöntött a garatra, vagy ahogy a felesége kifejezte: "Fejébe szállt a bundapálinka a félszemű ördögnek!" Ilyen hangulatban rendszerint szívesen engedett az árból, ráállt mindenre, sőt minduntalan hajlongott és köszönte szépen. Igaz, hogy azután jött a felesége, és pityergett, hogy részeg volt az ura, azért vállalta olyan olcsón. No de ha az ember megtoldotta tíz kopejkával, azzal rendben is volt a dolog. De most úgy látszott, hogy Petrovics józan állapotban van, vagyis kemény, csökönyös, és hajlamos az ördög tudja, milyen árat szabni. Akakij Akakijevics sejtette ezt, és szeretett volna - ahogy mondani szokták - kereket oldani, de már el volt vetve a kocka. Petrovics rásandította fél szemét, és Akakij Akakijevics önkéntelenül is kibökte:

- Adj' isten, Petrovics!

- Fogadj' isten, uram - felelte Petrovics, és oldalvást Akakij Akakijevics kezére pillantott, mert látni akarta, miféle zsákmányt hozott.

- Hát én ezt... izé... neked... - Tudnunk kell, hogy Akakij Akakijevics javarészt ragokban, határozószókban s végül olyan segélyszócskákban fejezte ki magát, amelyeknek határozottan semmi értelmük sincs. Ha pedig valami nagyon nehéz dologról volt szó, szokása szerint egyáltalán nem is fejezte be a mondatot, úgyhogy igen gyakran így kezdte a beszédet: "Ez igazán egészen izé..." - de aztán nem jött semmi, maga is elfelejtette, mit akart mondani, vagy azt hitte, hogy már el is mondta.

- No, mi az? - kérdezte Petrovics, és jól szemügyre vette fél szemével Akakij Akakijevics ruháját, gallérjától kezdve az ujjáig, hátáig, aljáig, a gomblyukáig, amit mind nagyon jól ismert, hiszen az ő keze műve volt. No de ez a szabók szokása, ez az első dolguk, ha találkoznak valakivel.

- Én azért, izé, Petrovics... ez a köpönyeg... látod, a posztója... máshol még mindig egészen erős, csak egy kicsit belepte a por és ócskának látszik, de új, csak ezen a helyen egy kicsit izé... itt a hátán meg itt a vállán kopott egy picikét, no meg itt a másik vállán is, látod, ennyi az egész. Nincs is vele sok munka...

Petrovics elvette a hacukát, először kiterítette az asztalra, sokáig vizsgálgatta, csóválta a fejét, és fél kezével az ablakba nyúlt a burnótszelencéért, amelyet egy tábornok arcképe díszített, hogy kié, nem tudni, mert az a hely, ahová az arca esett, ujjal át volt lyukasztva, azután pedig négyszögletes papírdarabbal ragasztották be. Petrovics szippantott egy kis dohányport, majd szétterítette a hacukát a karján, a világosság felé tartotta, úgy nézegette, és megint megcsóválta a fejét; aztán bélésével kifelé fordította; újból megrázta a fejét, megint levette a szelence fedelét a tábornokkal együtt, aki papirossal volt megragasztva, jó adag burnótot szippantott fel, becsukta, eldugta a szelencét, és így szólt:

- Nem, nem lehet kijavítani, rossz gúnya biz' ez!

Akakij Akakijevics szíve elszorult ezekre a szavakra.

- Miért nem lehet, Petrovics? - kérdezte csaknem rimánkodó hangon, mint valami kisgyermek. - Hiszen csak az az egész baja, hogy elkopott a vállon, hiszen neked vannak valamilyen darabjaid...

- Foltnak valót még csak lehet találni, darabok akadnak - mondotta Petrovics -, de rávarrni nem lehet: egészen avítt portéka, ha hozzáér az ember a tűvel, máris szétmállik.

- Hadd málljék, te azonnal... oda is egy kis foltot...

- De nincs mire tenni a foltocskát, nincs miben megkapaszkodnia, vajmi gyengén tart már ez. Csak a neve posztó már ennek, ha egy kis szél fúj, szétrepül az egész.

No de azért csak varrd rá! Hogy is lehet, igazán így izé...

- Nem - mondotta Petrovics határozottan -, semmit sem lehet csinálni. Vacak az egész. Jobb, ha kapcát csinál belőle, ha jön a szigorú tél, mert a harisnya nem melegít. Azt csak a németek találták ki, hogy minél több pénzt harácsoljanak össze (Petrovics alkalomadtán szerette megcsipkedni a németeket), de köpönyeget bizony újat kell csináltatni.

Az "új" szóra mintha hályog ereszkedett volna Akakij Akakijevics szemére, és minden összekuszálódott előtte, ami csak a szobában volt. Csupán a Petrovics burnótszelencéje fedelén díszelgő, ragasztott fejű tábornokot látta.

- Hogyhogy újat? - kérdezte, mintha még mindig rosszat álmodnék. - Hisz nincs is rá pénzem.

- Igen, újat - mondotta Petrovics hóhéri nyugalommal.

- No de, ha már újat kellene, hát akkor az hogy is...

- Vagyis, hogy mibe kerülne?

- Igen.

- Hát, három ötvenest okvetlen rá kell szánni - mondotta Petrovics, és közben jelentősen összeszorította a száját. Nagyon szerette a hatást keltő szavakat, szerette hirtelen meghökkenteni az embereket, és aztán oda-oda sandított, hogy milyen gondterhes pofát vágnak hozzá!

- Százötven rubel egy köpönyegért?! - kiáltott fel szegény Akakij Akakijevics, méghozzá talán először kiáltott fel, amióta a világon van, mert mindig nevezetes volt csendes beszédjéről.

- Igen, uram - mondotta Petrovics -, igen, de milyen köpönyeg az! Ha nyusztgallért teszünk rá, és rábiggyesztünk egy selyembéléses kámzsát, már kétszázba is belekerül.

- Petrovics, kérlek - mondotta Akakij Akakijevics esdeklő hangon, és eleresztette a füle mellett, mert igyekezett nem is hallani Petrovics szavait és hatásvadászó megjegyzéseit -, csak foltozd meg valahogy, hogy legalább még egy darabig hordani lehessen.

- De nem lehet, ebből már nem lesz semmi: én hiába ölnék bele annyi munkát, maga meg potyára dobná ki a pénzét - mondotta Petrovics, és Akakij Akakijevics teljesen megsemmisülve tántorgott ki e szavak hallatára.

Petrovics még sokáig mozdulatlanul állt Akakij Akakijevics távozása után, jelentőségteljesen összeszorította ajkát, és nem látott munkához, mert igen nagyon meg volt elégedve, hogy se ő maga nem adta be a derekát, se a szabómesterségre nem hozott szégyent.

Akakij Akakijevics úgy támolygott ki az utcára, mint az alvajáró. "Ej, micsoda csapás, micsoda baj! - dünnyögte magában. - Igazán nem gondoltam volna, hogy így fog kiütni." Némi hallgatás után hozzátette: "Hát így van ez! Mi lett a vége! Igazán, egyáltalán nem is hittem volna, hogy így lesz!" Ezután megint hosszú hallgatás következett, majd újból megszólalt: "Így hát úgy... Lám csak, valóban milyen váratlan... Ilyen még nem volt! Micsoda körülmény!"

Amíg ezt elmotyogta, ahelyett hogy hazament volna, egészen más irányba indult, de nem is gyanította. Útközben egy kéményseprő nekidörgölődzött, egész kalapra való mész hullott a fejére. Ő mindebből semmit sem vett észre, és csak már azután - mikor nekiment az utcai őrnek, aki alabárdját maga mellé állítva burnótot rázott kérges markába -, csak akkor ocsúdott fel egy kissé, de akkor is csak azért, mert a rendőrőrszem ráförmedt: "Mit mászol az ember pofájába? Ott van a járda, hé!" Ez arra késztette, hogy körültekintsen, és hazafelé forduljon. Csak most kezdte szerbe-számba szedni gondolatait, világosan, a maga valóságában látta helyzetét, és most már nem szakadozottan, hanem értelmesen és őszintén kezdett társalogni magával, mint valami okos baráttal, akivel a legbensőbb, legbizalmasabb dologról is lehet beszélni. "Nohát - mondotta Akakij Akakijevics -, most nem lehet szót érteni Petroviccsal, ő most olyan izé... úgy látszik, alaposan elagyabugyálta a felesége. Jobb, ha vasárnap reggel megyek el hozzá, olyankor a szombat esti iddogálás után későn kél fel, még keresztbe áll a szeme, nagyon jólesne neki egy kis itóka, de az asszony nem ad rá pénzt, akkor majd a markába nyomok egy tízkopejkást, és mindjárt jobban hajlik a szóra, s akkor majd kirukkolok a köpönyeggel is..." Így tanakodott magában Akakij Akakijevics, lelket öntött magába, és várta az első vasárnapot. Amikor messziről kileste, hogy Petrovics felesége elment hazulról, egyenest a szabóhoz szaladt. Petrovicsnak a szombat esti muri után csakugyan keresztbe állt a szeme, majdnem a padlót verte a fejével, annyira mámoros volt, mindazonáltal, mihelyt meghallotta, miről van szó, mintha az ördög bújt volna belé. - Nem lehet - jelentette ki -, tessék újat rendelni. - Akakij Akakijevics rögtön odacsúsztatta a tízkopejkást. - Köszönöm, uram, iszok egy kupica szíverősítőt a maga egészségére - mondotta Petrovics -, de a köpönyeg miatt ne törje magát, nem való az már semmire sem. Majd varrok én magának egy remek új köpönyeget, ebben maradunk!

Akakij Akakijevics még mindig a kifoltozás mellett kardoskodott, de Petrovics nem is hallgatta végig, és kijelentette: - Okvetlen újat varrok magának, s afelől nyugodt lehet, hogy megteszek minden tőlem telhetőt. Sőt majd berakott ezüstcsattal kapcsolódik a gallérja, mert most ez jött divatba.

Ekkor végre belátta Akakij Akakijevics, hogy új köpönyeg nélkül nem lehet megúszni, és egészen kétségbeesett. Hisz valóban: miből, miféle pénzen csináltathatna új köpönyeget? Persze, valamelyest számítani lehetne a legközelebbi ünnepi jutalomra, de ezt a pénzt már régen előre beosztotta, rég megvolt már annak a helye! Új nadrágot kellett beszerezni, meg kellett adni az adósságot a csizmadiának, amiért megfejelte az ócska csizmaszárat, a varrónőnél három inget kellett rendelnie, meg két darabot abból a fehérneműből, amelyet nem illik nevén nevezni az irodalmi nyelvezetben. Egy szó, mint száz: már előre elköltötte az utolsó vasat is, még ha az igazgató olyan kegyes lenne, hogy negyven rubel jutalom helyett negyvenötöt vagy ötvenet szánna neki, akkor is olyan csekély maradna belőle, ami csepp lenne a köpönyeghez szükséges tőke tengerében. Bár jól tudta: Petrovicsnak megvan a bogara, hogy arcátlanul magasra csapja fel az árat, úgyannyira, hogy némelykor maga a felesége sem tudta türtőztetni magát, és rákiáltott: - Mi az, megbolondultál, te tökfilkó! Máskor potom áron vállal munkát, most meg belebújt az ördög: annyit kér, amennyit ő maga sem ér meg. - Persze Akakij Akakijevics tudta, hogy Petrovics nyolcvan rubelért is vállalni fogja, de honnan vegye akár ezt a nyolcvan rubelt is? A felét még csak elő lehetne teremteni, a fele, vagy talán valamivel többecske is, majd csak meglenne, de honnan szerezze meg a másik felét?

De mindenekelőtt az olvasónak meg kell tudnia, honnan teremtődik elő a nyolcvan rubel első fele. Akakij Akakijevicsnek megvolt az a jó szokása, hogy minden egyes elköltött rubel után félretett egy garast egy kulcsra járó kis dobozba, amelynek a tetején nyílás volt hasítva, hogy beledobhassa a pénzt. Minden félévben megszámolta az összegyűlt rézpénzt, és ezüst aprópénzre váltotta. Így folytatta már régidő óta, s ily módon - jó néhány esztendő leforgása alatt - több mint negyvenrubelnyi summa gyűlt össze. Így hát a fele már a kezében volt; de honnan vegye a másik negyven rubelt? Akakij Akakijevics töprengett, töprengett, és végül úgy határozott, hogy szorosabbra kell húzni a szokásos költségeit; legalább egy esztendeig le kell mondani az esti teázásról, alkonyatkor nem kell gyertyát gyújtani, és ha mégis csinálnia kell valamit, akkor le fog menni a gazdasszony szobájába, és annak a gyertyája mellett fog dolgozni; ha az utcán jár, minél könnyedébben és óvatosabban kell lépkednie a kockaköveken, csaknem lábujjhegyen, hogy ne koptassa el a csizma talpát időnek előtte; a fehérneműt minél ritkábban kell mosásba adni, hogy ne nyűvődjön el olyan hamar, le kell dobnia, mihelyt hazaért, és egy szál félpamut hálókabátban kell maradnia, amely már nagyon régi ugyan, de amelyet az idő foga is megkímélt. Meg kell vallani az igazat: eleinte kissé nehéz volt hozzászokni ezekhez a korlátozásokhoz, de később mégis megszokta, és úgy ment, mint a karikacsapás, sőt azt is megtanulta, hogyan kell koplalni estéről estére: de lelkileg annál dúsabban táplálkozott, szüntelen a jövőbeni köpönyeg örök ideáját hordozta gondolataiban. Ettől kezdve mintha egész élete tartalmasabbá vált volna, mintha megnősült volna, mintha valaki más is együtt élt volna vele, mintha nem lett volna egyedül, hanem valami kedves, bájos élettárs vállalta volna, hogy vele együtt halad tovább az élet útján - és ez az élettárs nem volt más, mint az a vastagon vattázott, nyűhetetlen, erős bélésű köpönyeg. Elevenebb, sőt szilárdabb jellemű lett, mint olyan ember, aki határozott célt tűzött maga elé. Arcáról és viselkedéséből eltűnt a kétség, a határozatlanság, egyszóval minden ingadozó, bizonytalan jellemvonás. Olykor tűz lobbant fel a szemében, sőt a legvakmerőbb, a legmerészebb gondolatok villantak át agyán: ne tétessen-e nyusztprémet a gallérjára? Eme ábrándok között csaknem szórakozott lett. Egyszer, egy irat lemásolása közben, hajszálon múlt, hogy hibát nem követett el, úgyhogy még éjszaka is felkiáltott álmában: "Tyű!", és szaporán keresztet vetett. Minden hónapban, ha csak egyszer is, meglátogatta Petrovicsot, hogy beszéljen vele a köpönyegről, hol volna a legjobb posztót vásárolni, milyen színűt vegyenek, és milyen árban, s ha kissé gondokba merülten is, de mindig elégedetten tért haza, egyre azon járt az esze, hogy végre-valahára mégis elérkezik az ideje, amikor mindezt meg fogják vásárolni, és amikor kész lesz a köpönyeg. Az ügy még gyorsabban is haladt, mint várta. Az igazgató - minden várakozás ellenére - nem negyven vagy negyvenöt, hanem kereken hatvan rubel jutalmat utalt ki Akakij Akakijevicsnek; megsejtette, hogy Akakij Akakijevicsnek köpönyegre van szüksége, vagy csak magától esett úgy a sorja, elég az hozzá, hogy húsz rubel felesleg maradt a zsebében. Ez a körülmény meggyorsította a dolog menetét. Még rövid három hónapi koplalás, és Akakij Akakijevicsnek csakugyan nyolcvan rubel körül járt az összezsugorgatott pénze. Máskor olyan nyugodt szíve hevesebben vert. Mindjárt az első nap elindult Petroviccsal a rőföshöz. Remek posztót vásároltak; nem is csoda, hisz már fél éve folyton ezen törték a fejüket, és alig múlt el hónap, hogy ne mentek volna a boltba tájékozódni az árak felől, így aztán maga Petrovics is azt mondta, hogy finomabb posztó nincs a világon. Bélésnek kalikót vettek, de olyan jót, olyan sűrűt, hogy Petrovics szerint különb a selyemnél, sőt, szinte még mutatósabb és fényesebb is. Nyusztprémet nem vásároltak, mert az bizony nagyon drága volt, de helyette a legszebb vadmacskaszőrmét választották ki, ami csak volt az üzletben. Olyan szép volt az, hogy messziről bármikor nyusztnak lehetett nézni. Petrovics összesen vagy két hétig vesződött a köpönyeggel, mert sok tűzdelnivaló volt rajta, különben hamarabb elkészült volna vele. Tizenkét rubelt kért a munkáért - olcsóbban sehogy se lehetett megszámítani: hisz igazán mindent selyemmel, kettős apró öltéssel varrt, és minden varraton végigment a fogával, kiegyengetve a különféle ráncolódásokat. Ez... bizony már nehéz volna megmondani pontosan melyik napon történt, de az biztos, hogy az a nap Akakij Akakijevics életének legünnepélyesebb napja volt, amikor Petrovics végre-valahára elhozta a köpönyeget. Reggel hozta, éppen akkor, amikor Akakij Akakijevicsnek a hivatalba kellett indulnia. Soha jobbkor nem jöhetett volna a köpönyeg, mert már eléggé hideg fenyegetett. Petrovics pontosan úgy állított be a köpönyeggel, ahogy egy jó szabóhoz illik. Arcán olyan fontoskodó kifejezés ült, amilyet Akakij Akakijevics még sohasem látott. Mintha teljes mértékben átérezte volna, hogy nem kis dolgot művelt, és a maga személyén mutatta meg, hogy ég és föld a különbség ama szabók között, akik csak új bélést tesznek egy ócska köpönyegbe, vagy átpofozzák valahogy, meg azok között, akik vadonatújat varrnak. Kivette a köpönyeget abból a hatalmas zsebkendőből, amelyben idehozta: a kendő olyan tiszta volt, mint a patyolat; Petrovics szépen összehajtogatta, és zsebre dugta későbbi használat céljából. Amikor kivette a köpönyeget, nagyon büszkén nézegette, és két kézzel tartva, roppant ügyesen Akakij Akakijevics vállára dobta. Aztán megrántotta hátul, felülről lefelé letapogatta a tenyerével, és kissé kinyitva, szépen ráncba szedte a köpönyeget. Akakij Akakijevics, mint megfontolt ember, az ujját is ki akarta próbálni. Petrovics szépen feladta neki - kiderült, hogy ujjban is kifogástalan. Szóval bebizonyosodott, hogy a köpönyeg remek, és éppen idejére lett kész. Petrovics ez alkalommal nem mulasztotta el megjegyezni, hogy csak azért vállalta ilyen olcsón, mert kis utcában lakik és cégére nincs, no meg azért, mert régóta ismeri Akakij Akakijevicset; a Nyevszkij Prosztpekten csak a varrásért elkértek volna tőle vagy hetvenöt rubelt. Akakij Akakijevics nem akart erről vitatkozni Petroviccsal, de meg hallani se szerette azokat a borsos összegeket, amelyekkel Petrovics úgy szeretett hetvenkedni. Kiegyenlítette a tartozását, megköszönte, és új köpönyegében azonnal indult a hivatalba. Petrovics utánament, és az utcán megállva, még sokáig nézte a köpönyeget mind messzebbről, azután szándékosan átment a túlsó oldalra, hogy egy görbe sikátoron körülkerülve, megint kijusson az utcára és még egyszer szemügyre vegye a köpönyeget a másik oldalról, azaz egyenesen szemközt is. Ezalatt Akakij Akakijevics a legünnepélyesebb hangulatban baktatott a hivatal felé. Minden pillanatban érezte, hogy új köpönyeg takarja a vállát, sőt néhányszor még el is mosolyodott a belső gyönyörűségtől. Csakugyan, e ruhadarabnak két jó tulajdonsága is volt: egyik az, hogy meleg, a másik meg az, hogy szép. Nem is látta az utat, egyszer csak a hivatalban szedte össze magát. A kapus szobájában levette köpönyegét, megnézte minden oldalról, és a kapus különös gondjaira bízta. Nem tudni, milyen úton-módon, de a hivatalban mindenki egy csapásra megtudta, hogy Akakij Akakijevicsnek új köpönyege van, és a hacuka nincs többé. Abban a pillanatban mindenki kiszaladt a kapus szobájába, megnézni Akakij Akakijevics köpönyegét. Elhalmozták szerencsekívánatokkal, üdvözölték jobbról-balról, úgyhogy eleinte csak mosolygott, de később már restellte is a dolgot. Amikor köréje tolakodva mindenki azt mondogatta, hogy az új kabátot fel kellene avatni, és hogy legalább rendezzen vacsorát mindnyájuknak, Akakij Akakijevics egészen elveszítette a fejét, nem tudta, mitévő legyen, fülig elpirulva, már-már azt erősítgette, hogy ez egyáltalán nem új köpönyeg, hogy így meg úgy, ez csak egy ócska köpönyeg. Végül az egyik hivatalnok, talán az irodafőnök helyettese, nyilván azért, hogy megmutassa, ő cseppet sem büszke, és még alantasaival is szóba áll, azt mondogatta: "No hát akkor majd én adok estélyt Akakij Akakijevics helyett, és kérem, hogy fáradjanak el hozzám ma este teára; véletlenül épp ma van a nevem napja." A hivatalnokok természetesen tüstént szerencsét kívántak a helyettes irodafőnöknek, és szívesen elfogadták a meghívást. Akakij Akakijevics szabódni kezdett, de mindenki úgy ráripakodott: ez illetlenség, sőt, egyenesen szégyen, gyalázat, hogy sehogyan se tudta magát kihúzni a dologból. Egyébként később még jól is esett neki, amikor eszébe jutott, hogy ennek révén alkalma lesz estére is sétálni egyet az új köpönyegben. Ez az egész nap a legörvendetesebb diadalünnep volt Akakij Akakijevics számára. A legboldogabb hangulatban tért haza, levetette köpönyegét, és óvatosan felakasztotta egy szögre, gyönyörködött még egy sort a posztóban, aztán összehasonlítás végett előhúzta a szekrényből a teljesen szétmállott régi hacukát.

Amikor rátekintett, maga is elnevette magát: ég és föld a különbség! Még ebéd után is elmosolyodott, valahányszor eszébe jutott, milyen állapotban van a hacuka. Jókedvűen megebédelt, és ebéd után nem fogott hozzá semmiféle irat lemásolásához sem, hanem egy kissé ellustálkodott az ágyon, amíg be nem sötétedett. Akkor nem húzta-halasztotta sokat a dolgot, felöltözött, vállára vette a köpönyeget, és kiment az utcára. Sajnos, nem tudjuk megmondani, hol is lakott a vendéglátó hivatalnok: emlékezetünk kezd egyre jobban cserbenhagyni bennünket, és minden, ami csak van Pétervárott, minden utca és ház úgy egybemosódott, összezavarodott a fejünkben, hogy nagyon nehezen lehet onnan előszedni valamit a rendes formájában.

Volt, ahogy volt, annyi bizonyos, hogy a hivatalnok a város legszebb részében lakott, vagyis eléggé messzire Akakij Akakijevicstől. Eleinte néhány néptelen, homályos utcán kellett keresztülhaladnia, de minél közelebb ért a hivatalnok lakásához, az utcák annál élénkebbek, népesebbek és világosabbak lettek. Egyre sűrűbben tünedeztek fel járókelők; szépen felöltözött hölgyekkel találkozott, hódprémes gallérú férfiak kerültek az útjába, ritkábbak lettek a ványkák rácsos faszánkóikon, amelyekbe aranyozott fejű szegek voltak verve, viszont egyre gyakrabban bukkantak elő a málnaszín bársonysapkás, jóvágású bérkocsisok medvebőr takarós, lakkozott szánjaikkal, és cifra bakos kocsik repültek végig az utcán, csak úgy csikorgott a hó kerekeik alatt. Akakij Akakijevics mindezt úgy nézte, mint valami újdonságot. Már több éve nem járt ki esténként az utcára. Kíváncsian állt meg egy képszalon kivilágított kirakatánál, hogy jobban megnézze azt a képet, amely egy gyönyörű nőt ábrázolt, amint éppen levetette cipőjét, és ily módon csupaszon mutogatta formás kis lábát, a háta mögött a másik szoba ajtaján kidugta a fejét valami oldalszakállas férfi, akinek hetyke spanyolszakáll fityegett az ajka alatt. Akakij Akakijevics megcsóválta a fejét, és elmosolyodott. Aztán továbbhaladt a maga útján. Miért mosolygott, azért-e, mert valami eddig egészen ismeretlen dologra bukkant, de ami iránt mégis mindenkiben marad némi érzék, vagy pedig, sok más hivatalnokhoz hasonlóan, a következőket gondolta magában: "Nahát, ezek a franciák! Szó, ami szó, ha már egyszer kedvük szottyan valamire, hát akkor aztán..." De nagyon lehetséges, hogy nem is ezt gondolta magában, hisz nem lehet belebújni az ember lelkébe és kifürkészni mindent, amit csak gondol. Végre odaért ahhoz a házhoz, amelyikben a helyettes irodafőnök lakott. A helyettes irodafőnök nagy lábon élt: a lépcsőházban lámpás világított. A lakás az első emeleten volt. Amikor Akakij Akakijevics belépett az előszobába, a padlón egész sor sárcipőt látott. A szoba közepén egy gőzgomolyokat pöfögő, zubogó szamovár állt. A fogasokon mindenütt palástok, köpönyegek lógtak, amelyek közt a hódprém galléros vagy a bársonyhajtókás se volt ritka. A szobából zajos beszélgetés hallatszott, amely még harsányabbá, világosabban érthetővé vált, amikor kinyílt az ajtó, és kijött egy lakáj tálcával, amely tele volt üres poharakkal; volt rajta még egy tejszínes kanna és egy kétszersültnek való kosárka is. A tisztviselők nyilván már régen egybegyűltek, és ki-ki felhörpintette az első pohár teát. Akakij Akakijevics saját kezűleg felakasztotta köpönyegét a fogasra, és bement a szobába. Egyszerre tűntek szemébe a gyertyák, a hivatalnokok, a pipák, a kártyaasztalok, és egymásba keveredve ütötte meg fülét a mindenfelől hangzó sebes terefere meg az ide-oda tologatott székek zaja. Nagyon ügyetlenül, tétován állt meg a szoba közepén, és igyekezett kitalálni, mit is kell csinálnia. De már észrevették, nagy üdvrivalgással fogadták, és azonnal kitódult mindenki az előszobába, hogy szemügyre vegye a köpönyeget. Akakij Akakijevics egy kissé restelkedett, zavarba jött ugyan, de nyíltszívű ember lévén, nem tudta leplezni örömét, amikor látta, mennyire dicséri a köpönyegét mindenki. Aztán, persze, mindenki faképnél hagyta őt is meg a köpönyeget is, és - ahogy szokás - a vendégek visszaültek a kártyaasztalok mellé. A lárma, a csevegés és a vendégsereg - mind-mind olyan furcsa volt Akakij Akakijevicsnek. Egyszerűen nem tudta, hogyan viselkedjék, hova tegye kezét-lábát meg egész testét. Végül is letelepedett a játékosok mellé, kibicelt nekik, hol egyiknek, hol másiknak az arcába bámult, és bizonyos idő múlva ásítozni kezdett, az az érzése támadt, hogy unatkozik, annál is inkább, mert már rég elmúlt az az idő, amikor ő nyugovóra szokott térni. Búcsút akart venni a házigazdától, de nem engedték el, mondván, hogy az új köpönyeg örömére mindenkinek okvetlen innia kell egy-egy serleg pezsgőt. Egy óra múlva felszolgálták a hússalátából, borjúsültből, pástétomból, cukrászsüteményből és pezsgőből álló vacsorát. Akakij Akakijevicsbe beleerőltettek két serleg pezsgőt, minekutána sokkal rózsásabbnak látta a világot, de mégse ment ki a fejéből, hogy már tizenkét óra van, s ideje volna hazaballagni. Hogy a házigazda valamilyen furfanggal vissza ne marasztalja, kiosont a szobából, az előszobában megkereste köpönyegét, amely nem kis sajnálatára a padlón hányódott, kirázta, leszedte róla a pelyhet és más effélét, felöltözött, s leballagott a lépcsőn az utcára. Az utcán még mindig világos volt. Egyik-másik szatócsüzlet - a cselédek és más egyéb ilyen emberek állandó klubja - nyitva volt, más üzletekből pedig, amelyeket már bezártak, hosszú fénysugár szűrődött ki az ajtó résén, jelezve, hogy még nem oszlott szét a társaság, és a szobalányok vagy inasok még nem értek végére a tereferének meg a pletykának, miközben gazdáik még csak nem is sejtik, hol töltik az időt. Akakij Akakijevics jókedvűen baktatott hazafelé, sőt - maga se tudta, miért - hirtelenjében majdnem utánaszaladt egy hölgynek, aki úgy iramodott el mellette, mint a villám, és akinek minden testrésze olyan különösen mozgott. De tüstént megállt, és ismét nagyon csendesen indult tovább, s maga is csodálkozott, hogyan kerekedett kedve úgy nekiiramodni. Nemsokára néptelen, hosszú utcák húzódtak előtte, amelyek még nappal sem valami barátságosak, este pedig annál kevésbé. Most ezek az utcák még magányosabbak, még néptelenebbek lettek. Az utcai lámpák egyre gyérebben pislákoltak; úgy látszik, ide már kevesebb olaj jutott; faházak, deszkakerítések következtek, sehol egy lélek, csak a hó csillámlott az utcákon, meg a szendergő, alacsony viskók lezárt ablaktáblái feketélltek. Egyre közelebb ért ahhoz a helyhez, ahol végtelennek látszó tér szakította ketté az utcát. A túlsó oldalon álló házak alig-alig látszottak, és az egész tér olyan volt, mint valami félelmes sivatag.

Messzire, isten tudja, hol, parányi fény pislákolt valami bódéban, amely mintha a világ végén állt volna. Akakij Akakijevics jókedve itt valahogy feltűnően megcsappant. Önkéntelenül is inába szállt a bátorság, amikor nekivágott ennek a térnek, mintha szíve előre sejtette volna, hogy valami nemszeretem dolog történik. Szétnézett: sötétség tengere vette körül mindenfelől. "Jobb, ha nem nézegetek semerre" - gondolta, és behunyt szemmel haladt tovább. Amikor kinyitotta szemét, hogy megtudja, messze van-e még a tér túlsó széle, hirtelen azt vette észre, hogy emberek állnak az orra előtt, de pontosan nem tudta megállapítani, kicsodák-micsodák. Köd szállt a szemére, és mellében riadtan vert a szíve.

- Hisz ez az én köpönyegem! - szólalt meg az egyik mennydörgő hangon, és galléron ragadta Akakij Akakijevicset.

Már-már segítségért kiáltott, mikor a másik egészen a szájához nyomta hivatalnokfej nagyságú öklét.

- No, most kiabálj! - dörmögte.

Akakij Akakijevics csak azt érezte, hogy lehúzzák róla a köpönyeget, térddel rúgnak egyet rajta; hanyatt vágódott a hóba, és többé már semmit sem érzett. Néhány perc múlva magához tért, lábra állt, de akkorra azok már kámforrá váltak. Érezte, hogy nagyon hideg van itt, ezen a puszta téren, és nincs rajta köpönyeg. Kiabálni kezdett, de úgy tetszett, mintha a hangjának esze ágában sem lett volna a tér széléig elszállni. Szakadatlan, kétségbeesett kiáltozással futásnak eredt a téren keresztül a bódé felé, amely mellett egy éjjeliőr állt, és alabárdjára támaszkodva kíváncsian nézte, miféle szerzet szalad feléje messziről, olyan éktelen kiabálással. Akakij Akakijevics odafutott hozzá, s fuldokló hangon kezdte pirongatni, hogy csak alszik, semmire se vigyáz, és nem látja, hogyan fosztják ki az embert. Az őr azt felelte, hogy ő ugyan semmit se látott, csak azt, hogy a tér közepén megállította két ember, de azt gondolta, hogy Akakij Akakijevics barátai voltak, és ahelyett, hogy itt veszekszik vele, inkább a rendőrfelügyelőhöz menjen el reggel, az majd kinyomozza, ki rabolta el a köpönyeget. Akakij Akakijevics teljesen ziláltan szaladt haza: a halántékán és tarkóján gyéren ácsorgó hajszálai összevissza kócolódtak; oldala, melle, egész nadrágja csupa hó volt. Vén háziasszonya, mihelyt meghallotta az éktelen dörömbölést az ajtón, gyorsan kiugrott az ágyból és csak fél lábát érkezett papucsba dugni, úgy rohant ajtót nyitni, csupa szeméremből összefogva mellén a hálóinget; de amikor kinyitotta az ajtót, hátratántorodott, hogy ilyen feldúlt állapotban látja viszont Akakij Akakijevicset. Amikor pedig elmesélte, mi történt vele, az öregasszony összecsapta kezét, és azt mondta, hogy egyenest a kerületi rendőrkapitányhoz kell mennie, mert az őrsparancsnok becsapja, az csak ígérget, de folyton húzni-halasztani fogja az ügyet, legjobb, ha egyenest a kerületi kapitányhoz megy, az még ismerőse is neki, mert Anna, a finn lány, aki azelőtt mint szakácsnő szolgált őnála, most dajkának szegődött a kerületi kapitányékhoz. Gyakran látja magát a kerületi kapitányt is, amint elkocsikázik a házuk előtt; minden vasárnap templomba jár, imádkozik, no meg olyan derűsen néz mindenkire - mindebből látni való, csakis jó ember lehet. Miután Akakij Akakijevics végighallgatta ezt a következtetést, nagy bánatosan szobájába vánszorgott, és hogy hogyan töltötte ott az éjszakát, azt annak megítélésére bízom, aki valamelyest bele tudja képzelni magát felebarátja helyzetébe. Másnap reggel korán elindult a rendőrkapitányhoz, de azt mondták, hogy alszik; elment tíz órakor is, megint azt mondták: alszik. Amikor tizenegy felé beállított, azt a feleletet kapta, hogy már nincs otthon. Erre ebédidő tájon ment el újból, de a fogadószobában ülő írnokok semmi szín alatt se akarták beereszteni, és mindenáron ki akarták szedni belőle, milyen ügyben jött, mi a baja, és mi történt. Akakij Akakijevics - életében először - a sarkára akart állni, és kereken megmondta: személyesen kell beszélnie a kerületi kapitánnyal, és ne merjék őt elutasítani, mert hivatalos ügyben jött, és ha ő panaszt tesz, akkor majd megkapják a magukét. Ez ellen semmit se mertek szólni az írnokok, és egyikük ment is, hogy kihívja a kapitányt. Az rendkívül furcsán fogadta a köpönyegrablás történetét. Ahelyett, hogy az ügy fő pontjára fordította volna figyelmét, olyasmi felől kezdte faggatni Akakij Akakijevicset, hogy miért ment olyan későn haza; nem bordélyházba tért-e be, nem ott időzött-e olyan sokáig; úgyhogy Akakij Akakijevics egészen zavarba jött, és kitámolygott a kapitány szobájából, azt se tudta, lesz-e kellő folyása a köpönyegügynek, vagy sem. Egész nap nem volt hivatalban (világéletében ekkor fordult elő először). Másnap halálsápadtan, ócska hacukájában állított be, amely most még siralmasabbnak festett. A köpönyegrablási história sokakat megrendített, noha akadtak olyan hivatalnokok, akik még ezúttal sem mulasztották el, hogy gúnyt űzzenek Akakij Akakijevicsből. Nyomban el is határozták, hogy gyűjtést rendeznek a javára, de nevetséges semmiség gyűlt össze, mert a hivatalnokok már úgyis sokat költöttek. Ugyanis már előbb megrendelték az igazgató arcképét, sőt egy könyvet is, amelyet az irodafőnök, a szerző jó barátja, varrt a nyakukba - így aztán igen csekélynek bizonyult az összeg. Valaki csupa részvétből rászánta magát, hogy legalább jó tanáccsal segít Akakij Akakijevicsen: azt javasolta neki, hogy ne is menjen az őrsparancsnokhoz, megtörténhet ugyan, hogy az, ki akarván érdemelni feletteseinek elismerését, valamilyen úton-módon előkeríti a köpönyeget, de az akkor is a rendőrségen marad, ha ő nem tudja felmutatni a törvényben előírt bizonyítékokat, miszerint a köpönyeg valóban az övé; az lesz a legjobb, ha egy tekintélyes személyhez fordul, és hogy ez a tekintélyes személy - kikényszerítheti az ügy sikeresebb folyását. Nem volt mit tenni, Akakij Akakijevics rászánta magát, hogy elmegy a tekintélyes személyhez. Hogy pontosan milyen volt, s miben állt e tekintélyes személy tisztsége, az még a mai napig sem ismeretes. Tudni kell, hogy ez a tekintélyes személy csak nemrég lett jelentékeny személlyé, és azelőtt csupán jelentéktelen személy volt. Egyébként az ő állását most sem tekintették jelentékenynek más jelentékenyebbekéhez viszonyítva. De még mindig akadnak olyan körök, amelyek számára mégis jelentékeny az, ami mások szemében jelentéktelen. Egyébiránt ő sok más eszközzel igyekezett még tekintélyesebbé tenni magát, elrendelte, hogy alárendeltjei már a lépcsőnél fogadják, amikor hivatalába érkezik, parancsba adta, hogy senki se merészkedjék a színe elé csak úgy egyenest, hanem minden a legszigorúbb rendben haladjon: a törvényszéki iktató tegyen jelentést a kormányzói titkárnak, a kormányzói titkár a címzetes tanácsosnak vagy másnak, ahogy éppen adódik a dolog, és csak így kerüljön eléje az ügy. Szent Oroszországban annyira megfertőzött mindenkit az utánzási hóbort, hogy mindenki a feljebbvalóját majmolja és utánozza. Azt beszélik, hogy egy címzetes tanácsos, amikor megtették egy különálló kis iroda vezetőjévé, nyomban elkerített magának egy külön kis zugot, amelyet "kancelláriá"-nak nevezett ki, és holmi vörös galléros, paszományos szolgákat állított az ajtó mellé, akik ajtót nyitottak minden jövevénynek, bár a "kancelláriá"-ba egy közönséges íróasztalt is csak nagy üggyel-bajjal tudtak betenni. A tekintélyes modora és viselkedése komoly és méltóságteljes, de nem valami bonyolult volt. Rendszerének alapját a szigorúság alkotta. "Szigorúság, szigorúság és szigorúság" - szokta mondani, és az utolsó szónál rendszerint sokatmondóan nézett az arcába annak, akivel éppen beszélt. Erre egyébként semmi sem adott okot, mert hiszen az a tíz hivatalnok, aki irodájának egész kormányzó gépezetét alkotta, anélkül is kellőképpen be volt gyulladva. Ha messziről meglátták őt, abbahagyták a munkájukat, és vigyázzban állva várták meg, amíg a főnök végigmegy a szobán. Alárendeltjeivel való társalgásából csak úgy áradt a szigorúság, és jóformán csak három mondatból állt az egész: "Hogyan merészel ön? Tudja maga, kivel beszél? Tisztában van maga azzal, hogy ki áll maga előtt?" Egyébként jólelkű ember volt, barátai iránt kedves és előzékeny; de a tábornoki rang egészen kizökkentette a rendes kerékvágásból. Miután megkapta a tábornoki rangot, valahogy meggabalyodott, kiesett a szerepéből, és egyáltalán nem tudta, hogyan viselkedjék. Ha egyenrangúakkal hozta össze a véletlen, olyan rendes ember volt, hogy nem is kell különb, sőt, sok tekintetben még elég okosnak is bizonyult, de mihelyt olyan társaságba került, ahol akár csak egy fokkal alacsonyabb rangú emberek is voltak, akkor valósággal olyanná vált, mint valami fajankó: szavát sem lehetett venni, és állapota fölöttébb szánalomkeltő volt, kivált mert maga is érezte, hogy sokkal, de sokkal jobban el tudná tölteni az időt. Olykor lehetett látni a szemén, hogy nagyon szeretett volna bekapcsolódni valami érdekes beszélgetésbe, vagy belevegyülni valamelyik csoportba, de mindig megtorpant arra a gondolatra: nem lesz-e túlságosan sok az ő részéről, nem lesz-e ez nagyon bizalmas, és nem fogja-e csorbítani tekintélyét. E meggondolás következtében megmaradt örökké ebben a hallgatag állapotban, és csak néha bökött ki egy-két egy szótagos szót; ily módon abba a hírbe került, hogy a legunalmasabb ember a kerek világon. Ehhez a tekintélyes személyhez állított be a mi Akakij Akakijevicsünk, mégpedig a legalkalmatlanabb időben, a legrosszabbkor a maga szempontjából, viszont a legjobbkor a tekintélyes személy szempontjából. A tekintélyes személy éppen szobájában tartózkodott, és nagyon vidáman beszélgetett néhány órával ezelőtt érkezett régi jó ismerősével, gyermekkori pajtásával, akivel már évek óta nem találkozott. Ekkor jelentették neki, hogy valami Basmacskin keresi. "Ki fia-borja az?" - kérdezte kurtán. "Valami hivatalnokféle" - válaszolták neki. "Ahá! No, csak várjon, most nincs időm" - mondotta a tekintélyes személy. Meg kell mondani, hogy a tekintélyes személy szava szemenszedett hazugság volt: volt ideje bőven, már rég kibeszélgették magukat a barátjával, és már régóta igen hosszú szünetekkel nyújtották a társalgást, enyhén megpaskolták egymás combját, mondván: "Így hát úgy, Ivan Abramovics!" - "Biz' úgy, Sztyepan Varlamovics!" - de mégis várakoztatta a kishivatalnokot, hogy megmutassa rég nyugalomba vonult és otthon falujában élő barátjának, mennyit várakoznak a hivatalnokok az ő előszobájában. Végre, amikor már eleget csevegtek, jobban mondva eleget hallgattak, és elszívták szivarjukat hátrahajtható hátú, kényelmes karosszékükben, akkor végre, mintegy váratlanul, eszébe jutott a dolog, és odaszólt a titkárának, aki a jelentésre előkészített iratokkal az ajtónál állt: "Ah, igen, igen, azt hiszem odakint ácsorog egy hivatalnok, mondja meg neki, hogy bejöhet!" Amikor megpillantotta Akakij Akakijevics alázatos arcát és ócska egyenruháját, odafordult hozzá, és érdes, kemény hangon azt kérdezte tőle: "Mit óhajt?" Ezt a modort már jó előre betanulta; magára zárkózva a szobájában, tükör előtt tanulgatta egy héttel azelőtt, hogy elnyerte a tábornoki rangot és jelenlegi állását. Akakij Akakijevics már előre kellőképpen megszeppent, kissé zavarba is jött, és amennyire csak tudta, amennyire nyelve engedte - az "izé" szócskának a rendesnél is sűrűbb betoldásával -, elmagyarázta, hogy a köpönyeg egészen új volt, és most embertelen módon elrabolták, és hogy azért fordult őhozzá, hogy valahogy, izé, írjon pár sort a rendőrfőnök úrnak vagy valaki másnak, és keríttesse elő a köpönyeget. A tábornok - nem tudni, miért - nagyon bizalmaskodónak találta ezt a modort.

- Hogyhogy, tisztelt uram - szólt érdesen -, nem tudja, mi a rend? Hová tolakodott ön, nem ismeri az ügymenetet, mi? Magának először is kérvényt kellett volna beadnia ebben az ügyben az iktatóba. A kérvény az irodafőnökhöz, aztán az osztályfőnökhöz került volna, aki továbbadta volna a titkáromnak, a titkárom pedig elém terjesztette volna...

- De, méltóságos uram - mondta Akakij Akakijevics, és igyekezett összeszedni egész gyűszűnyi bátorságát, ami csak volt még benne, de ugyanakkor érezte, hogy szörnyen verejtékezik -, azért bátorkodom méltóságodat terhelni, mert a titkárok... az megbízhatatlan népség...

- Micsoda? - szörnyülködött a tekintélyes személy. - Honnan vesz magának ekkora vakmerőséget? Honnan szedi az ilyen ötleteket? Micsoda lázadó szellem terjed el mostanában a fiatalemberek között a feljebbvalóikkal, főnökeikkel szemben?

A tekintélyes személy, úgy látszik, nem vette észre, hogy Akakij Akakijevics már jóval túl járt az ötvenen, következésképpen legfeljebb csak viszonylagosan lehetett fiatalembernek nevezni, vagyis csak ahhoz viszonyítva, aki már elmúlt hetvenéves is.

- Tudja maga, kinek mondja ezt? Tisztában van azzal, hogy ki áll maga előtt? Tisztában van vele? Tisztában van vele, kérdem én öntől. - Még dobbantott is, és olyan magasra kanyarította erős hangját, hogy bizony más is megszeppent volna, nemcsak Akakij Akakijevics. Szegény feje megdermedt, inogni kezdett, egész testében remegett, és sehogy se bírt megállni a lábán: ha két altiszt oda nem szalad hozzá, hogy megkapja, bizonyára a padlóra zuhan. Csaknem holtra váltan vitték ki. A tekintélyes személy pedig nagyon meg volt elégedve azzal, hogy a hatás minden várakozást felülmúlt, és teljesen megmámorosodott attól a gondolattól, hogy az ő szavától még el is ájulnak az emberek; barátjára sandított, hogy lássa, mi a véleménye erről az esetről, és nem minden elégedettség nélkül tapasztalta, hogy barátja a legbizonytalanabb állapotban volt, sőt már ő maga is bizonyos félelmet érzett.

Akakij Akakijevics egyáltalán nem emlékezett rá, hogyan ment le a lépcsőn, hogyan jutott ki az utcára. Nem érezte se kezét, se lábát. Világéletében sem ripakodott rá még ilyen keményen egyetlen tábornok sem, kivált idegen! Száját is nyitva felejtette, és a járdáról letérve bandukolt az utcákon a süvöltő hóviharban; a szél - jó pétervári szokás szerint - mind a négy világtáj felől, minden mellékutcából fújta. Egy szempillantás alatt meghűtötte a torkát, és mire hazaténfergett, már egy árva szót sem bírt kinyögni. Tetőtől talpig megdagadt a teste - ágynak esett. Ilyen erős hatása van néha az alapos dorgálásnak! Másnapra magas láz tört ki rajta. Hála a pétervári éghajlat nagylelkű támogatásának, a betegség lefolyása gyorsabb volt, mint várni lehetett volna. Mire megjelent az orvos és megtapogatta az ütőerét, már semmi tennivalót sem talált, legfeljebb meleg borogatást rendelhetett, azt is csak azért, hogy a beteg ne maradjon az orvostudomány jótékony segítsége nélkül, egyébként már akkor kereken megmondta, hogy semmi szín alatt sem fogja egy-két napnál tovább húzni. Ezután odafordult a háziasszonyhoz, s azt mondta neki: "Maga pedig, anyókám, ne fecsérelje hiába az időt, tüstént rendeljen egy fenyőfa koporsót, mert a tölgyfából való túl drága lesz neki." Hallotta-e Akakij Akakijevics ezeket a számára oly végzetes szavakat, vagy nem, s ha hallotta, megrendítő hatást tettek-e rá ezek a szavak, vagy sem, sajnálta-e a maga nyomorúságos életét, vagy sem - mindezt nem tudjuk, mert Akakij Akakijevics egész idő alatt félrebeszélt és lázas volt. Szakadatlanul lázálmok lebegtek előtte, egyik furcsább volt, mint a másik: hol Petrovicsot látta, és olyan köpönyeget rendelt nála, amelyiken fortélyos csapda is van a tolvajok ellen; hol úgy rémlett neki, hogy a tolvajok az ágya alatt bujkálnak, és minden pillanatban hívogatta a háziasszonyát, hogy az egyik tolvajt, aki a takaró alá merészkedett, húzza ki. Néha azt kérdezte, minek lóg itt az ócska hacuka, amikor neki új köpönyege van, máskor úgy rémlett neki, hogy a tábornok előtt áll, éppen a derekas fejmosást hallgatja, és folyton azt hajtogatja: "Bocsánat, méltóságos uram", végül hébe-hóba olyan cifrán elkáromkodta magát, olyan trágár szavakat kiabált, hogy a vénasszony nem győzte a keresztet vetni, mert világéletében sem hallott semmi effélét Akakij Akakijevics szájából, annál is kevésbé, mert ezek a szavak közvetlenül a "méltóságos uram" megszólítás után következtek. Később teljesen értelmetlen zagyvaságot beszélt, amiből nem lehetett megérteni egy mukkot se, csak azt hámozhatta ki az ember, hogy zavaros gagyogása és gondolatai szüntelenül a köpönyeg körül forogtak. Szegény Akakij Akakijevics végül kilehelte a lelkét. Sem szobáját, sem holmiját nem pecsételték le, mert először is, nem voltak örökösök, másodszor, nagyon kevés hagyaték maradt, nevezetesen egy csomó lúdtoll, huszonöt ív kincstári fehér papír, három pár zokni, két-három gomb, amelyek már rég leszakadtak a nadrágjáról, no meg az olvasó előtt már ismeretes hacuka. Kié lett mindez, csak az isten tudja, bevallom, meg se kérdeztem attól, aki elmondta ezt az esetet. Akakij Akakijevicset kivitték a temetőbe, és elhantolták. És Pétervár Akakij Akakijevics nélkül maradt, mintha sohase lett volna benne Akakij Akakijevics. Eltűnt, nyoma se maradt annak a lénynek, akit senki se védett meg soha, aki senkinek se volt kedves, senkinek se volt érdekes, aki még a természetbúvár figyelmét se vonta magára, bár az nem mulasztja el, hogy tűjére tűzze a közönséges házilegyet, és mikroszkóp alatt vizsgálgassa; eltűnt az a lény, aki béketűréssel viselte az irodai gúnyolódásokat, aki elköltözött ebből az árnyékvilágból anélkül, hogy valami rendkívülit is cselekedett volna, de aki előtt - noha csak élete legvégén - mégis megjelent a jótékony fényes tündér egy köpönyeg alakjában, hogy megélénkítse egy pillanatra szegényes életét, és akire azután olyan elviselhetetlenül zúdult rá a szerencsétlenség, ahogy lecsap e világ hatalmasainak fejére is! Elhalálozása után néhány nappal egy altisztet küldtek a lakására, azzal a paranccsal, hogy azonnal jelentkezzék: a főnöke követeli. De az altisztnek dolgavégezetlen kellett visszakullognia, és azt a választ hozta, hogy Akakij Akakijevics többet nem jöhet. Mikor megkérdezték, miért, így fejezte ki magát: "Hát csak, mert meghalt, negyednapja el is temették!" Így szereztek tudomást az ügyosztályon Akakij Akakijevics haláláról, és másnap már új hivatalnok ült a helyén, aki termetre sokkal magasabb volt, de már nem olyan egyenes kézírással, hanem sokkal görbébben és kajlábban vetette papírra a betűt.

De ki gondolta volna, hogy ezzel még nem szakadt vége Akakij Akakijevics pályafutásának, hogy a végzet rendeléséből néhány napig élnie kell, halála után még nagy botrányokat kell csapnia, mintegy kárpótlásul soha figyelemre nem méltatott életéért. De mégis így történt, minek következtében szerény kis történetünk váratlanul fantasztikus befejezést nyer. Pétervárott egyszerre csak városszerte az a hír járta, hogy a Kalinka-hídnál és még messze lejjebb is, meg-megjelenik mostanában éjjelenként egy halott, elrabolt köpönyegét kereső hivatalnok képében, és elrablott köpönyege visszaszerzésének örve alatt rangra és címre való tekintet nélkül mindenkiről leráncigál mindenféle köpönyeget, akár macska- vagy hódprémmel, akár mosómedve-, róka- vagy medvebőrrel, avagy vattával bélelt legyen is, egyszóval: bármiféle szőrméből és bőrből készült légyen is, amit csak kieszeltek az emberek, hogy eltakarják a takarnivalójukat. Az ügyosztály egyik hivatalnoka tulajdon két szemével látta a halottat, és rögtön ráismert Akakij Akakijevicsre, de ettől annyira inába szállt a bátorsága, hogy futásnak eredt, ahogyan csak a lába bírta, így aztán nem is tudta jól szemügyre venni, csak azt látta, hogy messziről megfenyegette az ujjával. Mindenfelől szakadatlanul özönlött a panasz, hogy nemcsak a címzetes tanácsosok válla meg háta - mert az még csak hagyján -, hanem az udvari tanácsosoké is ki van téve a tökéletes meghűlés veszélyének a gyakori köpönyeglehúzás miatt. A rendőrségen kiadták a rendelkezést, hogy a halottat élve vagy halva, de mindenáron kézre kell keríteni, és elrettentő példaképpen a legszigorúbban meg kell büntetni: hát ez kis híján sikerült is. Az egyik városnegyed éjjeliőre a Kirjuskin utcában már-már galléron ragadta a halottat, ott, a gaztett színhelyén, amikor éppen megtámadott egy nyugalomba vonult zenészt - aki annak idején fuvolán játszott -, és leráncigálta róla daróckabátját. Amikor nyakon csípte, odakiáltotta két másik bajtársát, rájuk bízta a halottat, hogy fogják egy darabig, ő maga pedig a csizmaszárba nyúlt, csak egy pillanatra, hogy elővegye onnan nyírfaháncsból való burnótszelencéjét, és felfrissítse életében még soha olyan cudarul meg nem dermedt orrát, de a burnót - úgy látszik - olyanfajta volt, hogy még a halott se bírta elviselni: az éjjeliőr, ujjaival befogva a jobbot, még nem is érkezett a bal orrlyukával felszippantani egy fél marékra valót, amikor a hulla akkorát tüsszentett, hogy mindhármójuknak a szemét telefröccsentette. Amíg ők öklüket a szemükhöz emelték, hogy megtöröljék, a halott szőrén-szálán eltűnt, úgyhogy jószerint azt se tudták: csakugyan a kezükben volt-e vagy sem. Ettől fogva az éjjeliőrök úgy iszonyodtak a hulláktól, hogy még az élőket is féltek elcsípni, és csak messziről kurjongatták: "Hé, eredj dolgodra!" A hivatalnok hullája pedig már a Kalinka-hídon túl is felbukkant, és nem kis rémületet keltett az ijedős természetű emberekben.

No de mi teljesen a faképnél hagytuk azt a tekintélyes személyt, pedig valójában alighanem ő volt az oka, hogy egyébként elejétől végéig színigaz történetünk fantasztikus irányba csapott. Először is, igazságérzetünk megköveteli, hogy elmondjuk: a tekintélyes személy nem sokkal szegény tönkresilányított Akakij Akakijevics távozása után valami szánalomfélét érzett. A részvét nem volt számára ismeretlen érzés, sok nemes indulat előtt nyitva állt szíve kapuja, bár a rangja igen gyakran nem engedte megnyilvánulni ezeket a nemes indulatokat. Mihelyt kilépett dolgozószobájából a látogató, a tekintélyes személy töprengeni kezdett szegény Akakij Akakijevics esetén. Attól fogva csaknem mindennap megjelent előtte a halálsápadt Akakij Akakijevics képe, aki nem bírta elviselni a hivatalos dorgálást. Ez a gondolat annyira aggasztotta, hogy egy hét múlva rászánta magát: elküld hozzá egy hivatalnokot, tudakolja meg, hogy van Akakij Akakijevics, és nem lehetne-e valóban segíteni rajta. Amikor jelentették, hogy Akakij Akakijevicset idő előtt sírba vitte a láz, lelkiismeretének szemrehányó hangját hallotta, és egész nap rossz hangulatban volt. Kissé szórakozni kívánt, el akarta felejteni ezt a kellemetlen benyomást, ezért hát elment egyik barátjához estélyre. Ott igen rendes társaságot talált, és ami a fő, csaknem egytől egyig azonos rangú vendégek gyűltek össze, úgyhogy az égvilágon semmi sem feszélyezte. Ez csodálatos hatással volt a kedélyére. Nekividult, nyájasan beleelegyedett a társalgásba, kedves volt; egyszóval igen kellemesen töltötte az estét. Vacsora közben megivott két pohár pezsgőt, ez pedig - amint tudjuk - jókedvcsinálás szempontjából nem is olyan rossz eszköz. A pezsgő hajlamot öntött beléje különféle csintalanságokra. Így például elhatározta, hogy még nem hajtat haza, hanem elszánkózik Karolina Ivanovnához - valószínűleg német származású hölgyismerőséhez -, aki iránt teljesen baráti érzelmekkel viseltetett. Meg kell mondani, hogy a tekintélyes személy már csöppet sem fiatal ember, viszont gyöngéd férj és tisztes családapa volt. Két fia - akik közül az egyik már hivatalban szolgált - és csinos, tizenhat esztendős, kissé fitos, de helyes kis orrú lánya mindennap kézcsókra járult eléje, és így köszöntötte: "Bonjour, papa." Hitvese - még mindig eléggé üde, sőt csöppet sem csúnya hölgy - először a saját kezét nyújtotta csókra, azután másik oldalára fordította, és ő csókolta meg a férje kezét. De a tekintélyes személy, noha egyként teljességgel meg volt elégedve e gyöngéd, házias családi élettel, nem tartotta illetlennek, hogy baráti kapcsolatokat tartson fenn a város másik végén lakó hölggyel. Ez a jó barátnő csöppet sem volt csinosabb vagy fiatalabb az ő feleségénél, de hát vannak ilyen rejtélyek a világon, és nem ránk tartozik, hogy ítéljünk bennük. Szóval, a tekintélyes személy lement a lépcsőn, és a szánkóba fellépve odaszólt a kocsisnak: "Karolina Ivanovnához!" Ő maga pedig igen kényelmesen beburkolózott meleg bundájába, és abba a kellemes állapotba merült, amelynél remekebbet ki se lehetne találni az orosz ember számára, vagyis abba az állapotba, amikor semmire se gondol az ember, de a kellemesnél kellemesebb gondolatok mégis maguktól másznak a fejébe, megkímélik attól a fáradságtól, hogy keresse, kergesse őket. A legnagyobb élvezettel idézte emlékezetébe - de csak úgy könnyedén - az eltöltött este valamennyi vidám mozzanatát, minden szót, amely kacagásra ingerelte a kis társaságot, egyiket-másikat magában dünnyögve el is ismételte, és úgy találta, hogy még mindig ugyanolyan mulatságosak, mint azelőtt; így aztán nem csoda, hogy egyedül is szívből kacagott rajtuk. Igaz, hogy néha bántotta a neki-nekirohanó szél, amely isten tudja, honnan vette magát, és miért fúj annyira, de olyan cudarul vágott az arcába, marékszámra szórta a havat a szeme közé, és úgy dagasztotta a bunda gallérját, mint a vitorlát. Majd természetfeletti erővel a fejére borította, hogy folyton bajlódnia kellett a kikászálódással. A tekintélyes személy hirtelen úgy érezte, hogy valaki erősen galléron ragadta őt. Amikor megfordult, egy elnyűtt, ócska egyenruhás, alacsony embert vett észre, és nem minden rémület nélkül ismert rá Akakij Akakijevicsre. A hivatalnok arca olyan fehér volt, mint a hó, és tökéletesen úgy festett, mint valami halott arca. De a tekintélyes személy rémülete csak akkor hágott tetőfokára, amikor a hulla szája kinyílt, borzalmas síri bűzt lehelt rá, és efféléket mondott: "Ahá, no végre! Végre valahára tégedet is... izé... nyakon csíptelek! Éppen a te bundád kell nekem! Nem jártál el az ügyemben, sőt össze is szidtál - most hát csak add ide a magádét!" Szegény tekintélyes személy majd szörnyethalt. Akármilyen kemény legény volt is a hivatalában, meg általában alárendeltjeivel szemben, bármennyire is mondta mindenki, aki csak egy pillantást vetett férfias külsejére és termetére: "Ez aztán ember a talpán!" - most itt éppúgy félelmet érzett, hogy nem minden ok nélkül tartott valami beteges rohamtól. Önként vetette le sebtiben a bundáját, és magából kikelve üvöltött rá a kocsisra: "Gyerünk haza, lóhalálba!"

A kocsis miután meghallotta ezt a hangot, amelyet gazdája rendszerint csak a legkritikusabb pillanatokban szokott hallatni, sőt sokkal kézzelfoghatóbb dolgokkal is kísérni, minden eshetőségre számítva a válla közé húzta a fejét, meglendítette az ostort, és nekiiramodott a szán, mintha puskából lőtték volna ki. Jó hat perc múlva a tekintélyes személy már házának kapuja előtt állt. Ahelyett, hogy Karolina Ivanovnához érkezett volna, otthon kötött ki, sápadtan, halálra rémülten, bunda nélkül; valahogy elvánszorgott a szobájáig, és a legnagyobb nyugtalanságban töltötte az éjszakát, úgyhogy másnap reggel a teánál lánya kereken meg is mondta neki: "Papa, te ma egészen sápadt vagy!" De a papa hallgatott, és senkinek sem szólt egy árva szót sem arról, hogy mi történt vele, hol volt, és hová akart szánkózni. Ez az eset erős hatást tett rá. Sokkal ritkábban mondta alárendeltjeinek: "Hogyan merészel ön? Tisztában van maga azzal, hogy ki áll maga előtt?", ha pedig mégis mondta néha, legfeljebb csak akkor, ha előbb meghallgatta, miről van szó.

De még érdekesebb, hogy ez után az eset után teljesen megszűnt a hivatalnok kísértetjárása: úgy látszik, a tábornok bundáját éppen reá szabták, legalábbis már sehol se lehetett olyan eseteket hallani, hogy valakiről is lehúzták volna a köpönyeget. Egyébként sok jövő-menő és aggodalmaskodó ember sehogy se akart csillapodni, és azt pletykálta, hogy a távoli városrészekben még mindig fel-felbukkan a halott hivatalnok. Csakugyan: egy Kolomna-negyedbeli éjjeliőr a tulajdon szemével látta, amint a kísértet előbukkant egy ház mögül, de az éjjeliőr természettől fogva kissé gyönge lévén - annyira, hogy egyszer egy magányos ház mögül előrohanó közönséges, esztendős ártány leverte a lábáról, a körülötte ácsorgó bérkocsisok nagy mulatságára, akiktől a csúfolódás fejében egy-egy garast követelt dohányra -, egyszóval, gyönge lévén, nem merte megállítani, hanem csak úgy ment utána a sötétbe, míg végül a kísértet hirtelen körülnézett, megállt, és azt kérdezte: "Neked meg mi kell?" - és akkora öklöt mutatott, amilyen öklük nincs is eleven embereknek.

A éjjeliőr azt felelte: "Semmi" - és azonnal visszafordult. De a kísértet most már sokkal magasabb volt, óriási bajuszt viselt, valószínűleg az Obuhov-híd felé irányította lépteit, és eltűnt a koromsötét éjszakában.

1. Cipész

2. A bérkocsisok gúnyneve

# data[].attributes.attachment_link.description
Az ügyosztályon történt, jobb, ha nem is nevezem meg, melyiken. Nincs a világon mogorvább valami a mindenféle ügyosztályoknál, kancelláriáknál, irodáknál, egyszóval a különféle hivatali testületeknél. Ma már minden magánember azt hiszi, hogy az ő személyében az egész társadalmat sértik meg. Azt mondják, a minap is beadvány érkezett egy járási rendőrkapitánytól, már nem emlékszem, melyik városból.

# data[].attributes.body
A részletekre fókuszáló, a környezetet, a belső és külső tereket, az öltözéket aprólékosan bemutató írásmód Gogol prózájának jellegzetes, A köpönyegben is megfigyelhető narratív-poétikai sajátossága. A részlet kinagyítása, az egész analitikus felbontása önálló részletekre, ezek azok az eljárások, amelyek alapján Gogol írásmódját számos értelmezésben groteszkként határozzák meg

# data[].attributes.body
Az orosz irodalom európai szintűvé és jelentőségűvé Puskin műveivel vált, de valódi világirodalmi rangját a XIX. századi orosz regény teremtette meg. A Puskin utáni és melletti nemzedék két legjelentősebb alakja Lermontov és Gogol. Az ő regényeiken, elbeszéléseiken alapul az orosz regény két fő típusa: a puskini, lermontovi analitikusregény, illetve a gogoli pikareszk regény.

# data[].attributes.body
Értelmezői (pl. Török Endre) rámutatnak arra is, hogy Gogol műveiből hiányoznak a nagy egyéniségek, az önelemző, önkereső értelmiségi alakok, akik a következő évtizedek nagy regényeiben (Dosztojevszkij, Tolsztoj) meghatározó szerepet játszanak. A magyar irodalomban Mikszáth műveivel rokoníthatók Gogol művei, s egy-két típusfigurájuk (pl. az úri szélhámos alakja) is egyezik.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nyikolaj Vasziljevics Gogol (1809-1852) a XIX. századi orosz irodalom meghatározó alakja, Puskin mellett őt tekintik az orosz nyelvű irodalom megalapozójának. Dosztojevszkij így méltatta: „Mindannyian Gogol köpönyegéből bújtunk elő."

Eredeti foglalkozása hivatalnok volt, kísérletezett a színjátszással is, később történelmet tanított, 1835-től már csak az irodalommal foglalkozott. Írói pályafutását elbeszélésekkel kezdte (Esték egy gyikanykai tanyán,1831-32). Korai műveire még a romantika motívumai jellemzőek, de második novelláskötetének ( Arabeszkek,1835) elbeszéléseit már a realizmus stílusjegyei jellemzik (pl. Tarasz Bulba, Egy őrült naplója). Híres művei A revizor(1836) című dráma és a Holt lelkek(1842) című befejezetlen regény. Gogol eszmeiségének, esztétikai elveinek megértése szempontjából jelentősek személyes jellegű írásai is: Egy szerző vallomásai (1847), Válogatás barátaimmal folytatott levelezésemből (1847).

Az 1830-as évek végén emigrációba vonult. Ennek oka, hogy A revizor bemutatása után (1836) valóságos üldözési kampány indult ellene hazájában, s az amúgy is gyenge idegzetű, depresszióra hajlamos író elmenekült Oroszországból. Évekig élt Németországban, majd Rómában telepedett le, s csak 1848-ban tért vissza szülőföldjére. Élete utolsó szakaszában egész addigi munkásságát átértékelte, régi eszméivel meghasonlott, a vallásba menekült, majd búskomorságba esett.

Betegsége kihatott írói tevékenységére is: a Holt lelkek második részének egyes kéziratait, vázlatait elégette, újraírta, majd később ismét elégette az elkészült szövegeket. Vagyonát szétosztotta a szegények között, úgy érezte, hogy Oroszországot, a világot csak a vallási megújhodás mentheti meg. Nézetei sokban emlékeztetnek a későbbi évtizedek nagy íróinak, Dosztojevszkijnek és Tolsztojnak a felfogására. Hosszas betegeskedés, nélkülözések, önsanyargatások után 1852-ben halt meg Moszkvában.

Bakcsi György: Gogol, Gondolat, Bp., 1982

Lieber László: Az alakok értéktudata Gogol és Csehov prózájában, Kossuth Egyetemi Kiadó, Debrecen, 1995

Fejér Ádám: Gogol és a polgárosodás gúnyrajza, József Attila Tudományegyetem, Szeged, 1998

# data[].attributes.attachment_link.title
Gogol élete | Irodalom - 11. osztály | Sulinet Tudásbázis

# data[].attributes.attachment_link.description
Nyikolaj Vasziljevics Gogol (1809-1852) a XIX. századi orosz irodalom meghatározó alakja, Puskin mellett őt tekintik az orosz nyelvű irodalom megalapozójának. Dosztojevszkij így méltatta: „Mindannyian Gogol köpönyegéből bújtunk elő." Eredeti foglalkozása hivatalnok volt, kísérletezett a színjátszással is, később történelmet tanított, 1835-től már csak az irodalommal foglalkozott. Írói pályafutását elbeszélésekkel kezdte (Esték egy gyikanykai tanyán,1831-32).

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyikolaj Vasziljevics Gogol: A köpenyeg ; Egy kép a régi jó időből [Magyar Elektronikus Könyvtár - MEK-03742]

# data[].attributes.attachment_link.description
"Most már belátta Akakijevics Akakij, hogy új köpenyeg nélkül nem járja. Le is esett az álla bezzeg, mert hát miből teremtsen ő új köpenyeget? Honann vegyen rá pénzt? Némileg ugyan számíthatott volna a közelgő ünnepi ajándékra, de a pénznek már jó előre annyi szöge-lyuka volt, hogy azt is szűken lehetne bedugdosni vele."

# data[].attributes.body
Gogolnál a groteszk nem egyszerűen a norma áthágása, hanem minden olyan absztrakt, statikus norma elutasítása, ami az abszolútumra és az örökkévalóságra tartana igényt

# data[].attributes.body
Gogol világa tehát – mint minden komikus ábrázolás – a kontaktus zónájában helyezkedik el - újra érzékelhetővé válik minden dolog, a nyelvileg bemutatott étel étvágyat csinál, itt lehetséges egy-egy mozdulat analitikus ábrázolása is, anélkül hogy egysége megtörne. Minden létezik, minden itt és most van, minden realitásként van jelen.

# data[].attributes.headline
Gogol megadja Akakijevicsnek, ami jár, de már csak halála után.

# data[].attributes.subject
Gogol megadja Akakijevicsnek, ami jár, de már csak halála után.

# data[].attributes.body
a humort az elbeszélésmód váltja ki,
sok a kitérő, az anekdota,
narráció: a mindent tudó elbeszélő látszatát kelti, sokszor azonban játszik ezzel - megkérdőjelezi a már leírtakat
rengeteg szójáték, túlzás, logikátlan szókapcsolat, ellentmondások
sokszor jelentéktelen részleteket aprólékosan bemutat - ugyanakkor fontos dolgokat elhallgat,
összeségében: élőszóbeli, bizalmas rögtönzés hatását kelti
a komikum mellett egy másik hangnem is megjelenik: a pátosz, az érzelmesség

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Írta: Nyikolaj Vasziljevics Gogol
Játssza: Keresztes Tamás
Rendező: Bodó Viktor

A történet főszereplője a szemünk láttára a realitásérzékét folyamatosan vesztő, vagy már eleve labilis valóságérzékelésű hivatalnok. Az Egy őrült naplója új változatának szövegkönyve több fordítás és az eredeti orosz példány összevetésével készült. Keresztes Tamás mellett az előadás további fontos „szereplője" a Tamás által tervezett díszlet, valamint az atmoszférát megteremtő loop lesz, amelynek segítségével élőben születik meg az előadás zenéje.

Mi vagyunk őrültek, vagy a világ őrült meg körülöttünk? - erről is szól Gogol 1834-ben játszódó története, és a kérdés most, 2016-ban is ugyanolyan aktuális. Az előadás a Jurányi Inkubátorházban lesz látható szeptembertől.

Dramaturg: Róbert Juli
Asszisztens: Szakács Zsuzsi
Díszlet: Keresztes Tamás
Grafika: Nagy Gergő
Szakértő: dr. Zalka Zsolt
Producer: Orlai Tibor

Külön köszönet:
Juhász Nóra, Kákonyi Árpád, Szalai József, Szarvas Dávid

Fotók az előadásból

Jegyvásárlás az előadásra a Jurányi Inkubátorház weboldalán

Jegyfoglalás az előadásra a Katona József Színház Közönségszolgálati Irodájának telefonszámán: 1/266-5200; 1/317-4061 és a szervezes@katonaszinhaz.hu e-mail címén is lehetséges.

Az előadás a Katona József Színház, a FÜGE, MASZK Egyesület (Szeged) és az Orlai Produkciós Iroda együttműködésében jött létre.

A téboly visszhangjai - euronews.com - Kónya Rita Veronika
Valóságos téboly, tébolyult valóság - szinhazhatas.kulton.hu - Pál Zsófia
A tér költészete - dionuszoszmagazin.blogspot.hu - Szabolcs
Gyere, őrült - 7ora7.hu - B. Kiss Csaba
Ilyen zseniális szarcsimbókot sem láttunk még - unikornis.hu - Kling József
A szétesés magasiskolája - art7.hu - Kovács Dezső
Az igazi bolondok odakint vannak - potszekfoglalo.hu - Bozóky Balázs, Reznák Gábor, Csatádi Gábor
Őrülten nagy színészek - szinhaz.hu - Papp Tímea
Vau - Élet és Irodalom - Herczog Noémi
Egy őrült naplója - ketlampas.blog.hu - Ritter Márta és Molnár Zoltán Gábor
Fantaszta fogalmazó - szinhaz.net - Deres Kornélia
Őrületvariációk - Háromszék független napilap (Reflex4 International Festival)
Egy őrült naplója videó - Reflex4 International Festival

# data[].attributes.attachment_link.description
Írta: Nyikolaj Vasziljevics GogolJátssza: Keresztes TamásRendező: Bodó Viktor A történet főszereplője a szemünk láttára a realitásérzékét folyamatosan vesztő, vagy már eleve labilis valóságérzékelésű hivatalnok. Az Egy őrült naplója új változatának szövegkönyve több fordítás és az eredeti orosz példány összevetésével készült.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyikolaj Vasziljevics Gogol: Egy őrült naplója - hangoskönyv teljes

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A realizmus - Világirodalom

A realizmus a valóságábrázolás művészete. Egy irodalomtörténeti időszak meghatározó irányzatává a XIX. század közepétől vált, a romantika mellé zárkózva, annak ellentéteként. A XIX. századi realizmus - névváltozatai: "nagyrealizmus" vagy "polgári" vagy "kritikai" realizmus- fő céljai: a társadalmi valóság teljes körű és részletes ábrázolása, a jellem alapos és motivált megformálása, valamint a lélek mélységeinek feltárása. Társadalmi bázisa a polgárság, melynek ekkor létérdeke volt a társadalmi erőviszonyok objektív és átfogó tükrözése, a saját mozgásterének meghatározása, a visszahúzó társadalmi jelenségek és erők leleplezése.

A realista művész magatartását (Flaubert megnevezésével) a szenvtelenség jellemzi, a valóság tárgyilagos és pontos megfigyelése.

A realizmusnak mint ábrázolási módszernek az alapeszköze a típus: szűkebb-tágabb csoportok általánosan jellemző sajátosságainak kiemelése, hangsúlyozása. Tipikus lehet a szereplő, a cselekvés, helyzet, a helyszín vagy a művilág bármely más eleme. A tipikus ellentéte pl. a különc, a társadalomtól elkülönülő figura, szélsőségesen egyedi vonások hordozója. A zsánerfigura: néhány vonással életszerűen megrajzolt, jellegzetes, de egyszersmind sajátos és érdekes alak.

A realista irodalom stílusa csak korlátok között határozható meg: a művész nyelvének az a stilisztikai jellegzetessége, hogy nincs jellegzetessége. A realista szövegben gyakori a részletezés, a beszélt nyelv sokféle fordulata. A szerző a szereplőket a rájuk jellemző nyelvi formákkal beszélteti.

A XIX. századi irodalmi realizmus elsősorban az epikában jelentkezik. A lírában (a szubjektivitás műnemében) a realizmus mint az objektív ábrázolás módja közvetlenül nem valósulhat meg, de bizonyos sajátos kifejezésformákban megnyilvánulhat.

A drámában a XIX. század második felében általános törekvés, hogy a színpad a való élet pontos mása legyen. A főszereplők immár nem kiemelkedő hősök, hanem átlagemberek a maguk kisszerű életproblémáival; mindennek következtében a drámaiság (és ezzel pl. a tragikum) tartalma a modern korban gyökeresen megváltozik. Mindezen realista jegyek a korban naturalistának tartott és nevezett színjátszásban öltenek testet; a naturalizmus és a realizmus között nem mindig húzható éles határ.

A "realizmus" szó egy 1855-ös párizsi kiállítás kapcsán lesz a század jellegzetes művészi törekvéseinek a neve, és utólag tekintik első szépirodalmi képviselőinek Stendhalt és Balzacot.

Tárgyilagos, valósághű ábrázolású epika már a XIX. század előtt is született, pl. az angol Fielding (Henry, 1707-1754) Tom Jones c. regénye (1743): pikareszk hagyományt követve, de erős társadalomkritikai célzattal. A modern nagyrealizmus azonban a XIX. század 30-as éveiben alakul ki, elsőnek a francia irodalomban.

Stendhal (eredetileg Henri Beyle, 1783-1842) francia író. A Vörös és fekete c. regénye ( Le Rouge et le Noir, 1830) a lelki fejlődésvonal részletes, folyamatos ábrázolásával megteremti az analitikus regényt. Julien Sorel "fordított Tartuffe", mert az álarc mögé a jobbik énjét rejti. A főhős megtett útja alapján a mű a "karrier-regények" sorába is sorolható: a társadalmi ranglétrán való felemelkedés az erkölcsi leépülést, züllést követeli meg, ezeket a műveket a két ellentétes mozgásirány jellemzi. Stendhal önmagát romantikus írónak vallotta, az eszmények iránti rajongás lehetőségeit kereste kora társadalmában - az utókor, főként az aprólékos lélekrajz alapján mégis realistának tekinti. Másik kiemelkedő műve a Pármai kolostor ( La Chartreuse de Parme, 1838).

Balzac (Honoré de, 1799-1850) az 1830-as évek elején alakította ki sajátos ábrázolási módszerét. Célja a korabeli francia társadalom részletes és mélyreható feltárása volt. Regényeit 1842-től összefüggő ciklussá szervezte ( Emberi színjáték, azaz La Comédie humaine címmel), visszatérő szereplőkkel, a pénz sorsokat alakító körforgásával. Kiemelkedő alkotása - és az ábrázolásmód első következetes megvalósítása - a Goriot apó ( Père Goriot, 1834), mely az érvényesülés módjait (a lelkiismeret és/vagy egzisztencia dilemmát felállítva) élesen szembeállítja egymással. A szereplők rendszerét a társadalmi rétegződés alapján építi fel, az arisztokrácia és a polgárság ellentéte mellé a felkapaszkodó fiatalembert és a bűnözőt is odaállítja. Fontos írói technikája az aprólékos, részletes, pontos leírás, ennek iránya rendszerint kívülről befelé mutat, és így a mély lélekábrázolásra is vállalkozik. Stílusa bőbeszédű.

Flaubert (Gustave, 1821-1880) művészete a műgond és a szenvtelenség jegyében formálódott. Regényei romantikus elemekkel, a naturalizmus csíráival együtt is a realizmus legjelentősebb alkotásai. Bovaryné c. regénye ( Madame Bovary, 1857) egyrészt a sivár vidéki kispolgárság kritikája, másrészt egy romantikus szemléletű hősnő életvereségeit és tragédiáját írja le. A mű világa rendkívül aprólékosan kidolgozott struktúra; Emma Bovary és a többi szereplő sorsát a környezet és a jellem determinálja. Az író mindegyik szereplőjével azonosul, az ő nézőpontjukból lát, abszolút igazságot nem közöl, "szenvtelen".

Manzoni (1785-1873) az olasz realizmus legnagyobb írója és költője. A jegyesek c. regényében ( I promessi sposi, 1825-1827, 1840) romantikus (sarkított) történelmi regény alapjaira építi a társadalom valósághű körképét.

Az angol epikában Dickens regényeinek expozíciója, a művilág teljessége (a társadalom teljes keresztmetszetével) és a hős útjának bonyolítása a tetőponttal bezárólag rendszerint realista. Az életszerű valóságábrázolás a legtisztábban talán a Pickwick Klub c. kalandsorozatban ( Pickwick Papers, 1837) nyilvánul meg ebben az életműben.

Thackeray (William Makepeace, 1811-1863) főműve A hiúság vására ( Vanity Fair, 1848), ebben az író a társadalmi értékrendet (a sznobság uralmát) bírálja, és egyúttal - a francia karrier-regényhez hasonlóan - egy törtető hős (hősnő, Becky Sharp) érvényesülési lehetőségeit mutatja fel.

Hardy (Thomas, 1840-1928) az Egy tiszta nő c. regényében ( Tess of the D'Urberville, 1891) a morálisan magasabb rendű főszereplő törvényszerű életvereségét mutatja be; a lélekrajz alapos; a stílus érzelmeskedő, olykor naturalista.

Az orosz realizmus jellegzetes alakja a fölösleges ember, megjelenik pl. több változatban Puskinnál, majd Lermontov (Mihail Jurjevics, 1814-1841) Korunk hőse c. regényében ( Geroj nasevo vremenyi, 1840). A mélypontot Ivan Alekszandrovics Goncsarov (1812-1891) ábrázolja az Oblomov ban (1859).

A kishivatalnok "csinovnyik" legjobb ismerője Gogol és Csehov.

Turgenyev (Ivan Szergejevics, 1818-1883) művei közül az Egy vadász feljegyzései ( Zapiszki ahotnyika, 1852) az orosz realizmus legtisztább megnyilvánulása: pontos megfigyelések, tárgyilagos leírások alkotják. Az Apák és fiúk c. regény ( Otci i gyetyi, 1862) már társadalmi távlatokban elemzi a sorsokat és jellemeket. Turgenyev a kortárs magyar prózaírókra kivételesen nagy hatást gyakorolt.

Gogol (Nyikolaj Vasziljevics, 1809-1852) orosz epikus és drámaíró. A valóságábrázolást a túlzás és a fantasztikum alkalmazásával erősítette pl. a Köpönyeg c. elbeszélésében ( Sinyel, 1842). Metszően szatirikus vígjátéka a Revizor (1836), hasonló jellegű regénye a Holt lelkek ( Mjortvije dusi, 1842), Oroszország átfogó képét adta. A mű az orosz társadalmat mélyen megrázta.

Az orosz nagyepika két óriása a XIX. század végén Tolsztoj és Dosztojevszkij, mindkettőt - több-kevesebb valóságalappal - a realizmushoz is kapcsolhatjuk.

Tolsztoj (Lev Nyikolajevics, 1828-1910) az orosz élet valósághű ábrázolásán túlmenően egyetemes létkérdéseket taglal. Vallásos fogantatású világképe (a "tolsztojanizmus") szerint a világnak le kell mondani az erőszak minden formájáról. A Háború és béke ( Vojna i mir, 1869) c. történelmi regényében az orosz arisztokrácia világának létformáit elemzi, a háttérben a Napoleon elleni nemzeti helytállással. Az Anna Karenina (1877) a házasság tartalmaira koncentrál, de a műben a városi és a vidéki élet kontrasztja is főszerepet kap. A Feltámadás ( Voszkreszenyije, 1899) a bűnös és a tiszta élet kapcsolatait vizsgálja. Az Iván Iljics halála ( Szmerty Ivana Iljicsa, 1886) c. analitikus jellegű, a végpontból kiinduló elbeszélésében a hamis élet leírásával vezet rá a szeretet és önérvényesítés parancsára.

Dosztojevszkij (Fjodor Mihajlovics, 1821-1881) az eltorzult tudatok, a különleges személyiségválságok ábrázolója. Gyakran szerepeltet a társadalom perifériájára szorult alakokat (pl.: Feljegyzések az egérlyukból, Zapiszki iz podpolja, 1864). A Bűn és bűnhődés ( Presztuplenyije i nakazanyije, 1866) egy bűnügy kapcsán társadalomelméleti, lélektani és ideológiai kérdéseket boncol. A mű szerkezete többszólamú (polifonikus): külön-külön mutatja be a tudat, az ösztön és a lélek által vezérelt személyeket, sorsokat. A cselekményt is a szereplők világfelfogása, lelki-tudati alkata viszi előre. A történet a felépített művilág belső logikájából bontakozik ki, ezzel a realista jellegű eljárással Dosztojevszkij forradalmian megváltoztatja az író szerepét a műalkotásban. Egyéb regények: A félkegyelmű ( Igyiot, 1868), A Karamazov-testvérek ( Bratyja Karamazovi, 1880).

Csehov (Anton Pavlovics, 1860-1904) novellista és drámaszerző. A tömörítés révén, a tipizálással, valamint a gogoli szatíra továbbfejlesztésével megújítja a novella műfaját ( A csinovnyik halála, Szmerty csinovnyika, 1883). A "drámaiatlan dráma" megalkotásával a modern dráma egyik kialakítója: a hősök még élethelyzetük reális felmérésére sem képesek, nemhogy életküzdelmük megvívására; dialógusaikban elbeszélnek egymás mellett. Kiemelkedő színművei: a Sirály ( Csajka, 1896), a Ványa bácsi ( Gyagya Vanya, 1897), a Három nővér ( Tri szesztri, 1901) és a Cseresznyéskert (1904). Realista eszközrendszerébe naturalista, impresszionista és szimbolikus mozzanatokat is beépít.

A polgári dráma elterjedt változata a XIX. század második felében a társalgási dráma: könnyed nyelven folyó párbeszédek sora, a tetőponton nagyjelenettel. Ezt a műfajt emeli magas szintre, fejleszti a polgárvilág metszően éles tükörképévé Ibsen.

Ibsen (Henrik, 1828-1906) norvég drámaíró, a polgári élet mélyreható ábrázolója, a kisember tragikomikumának színpadra állítója. A "hős" nála élethazugságban él, és ha ez lelepleződik a műben, akkor az tragédiát okoz. Eszmény és valóság ebben a világban élesen szemben áll egymással, kibékítésének még a kísérlete is súlyos hiba. Ibsen érett drámái analitikus szerkezetűek, a pálya vége felé haladva szimbólumokkal telítődnek.Fő művei: Peer Gynt (1867), Nóra ( Et dukkehjem, azaz A babaszoba, 1879), A vadkacsa ( Vildanden, 1884), Solness építőmester ( Bygmester Solness, 1892).

A társadalmi valóság átfogó és hiteles ábrázolásának igénye a XX. században is jelen van. A realista írók egyrészt a múlt századi elődök nyomait követve alkotják meg valóságfeltáró műveiket, másrészt felhasználják a modern művészet (az avantgárd) újításait.

Mann (Thomas, 1875-1955) Nobel-díjas német író, polgári humanista. Írásművészete a realista epika hagyományaira épül, sajátos vonása az ún. Thomas Mann-i aprólékos részletezés és az ironikus közlésmód. Fő témája a polgár (nyárspolgár) és a művész ellentéte (pl. Tonio Kröger, 1903), továbbá a szellem emberének helyzete a modern társadalomban. Regényeinek, elbeszéléseinek gyakran ad zenemű-szerkezetet (pl. szonáta- vagy szimfónia-formát). Szövegeit motívumok sűrű hálózata teszi szervessé. A Buddenbrook-ház c. műve realista családregény a német polgárságról ( Buddenbrooks, 1901). További kiemelkedő művei - a cselekmény fölött - az emberi szellem állapotát térképezik fel az adott korban és társadalomban: a Varázshegy ( Der Zauberberg, 1924) a háború utáni Európa tudatáramlatairól ad képet, a Mario és a varázsló c. elbeszélése ( Mario und der Zauberer, 1930) a fasizálódást ragadja meg "in statu nascendi", a József és testvérei c. tetralógiája ( Joseph und seine Brüder, 1943) pediga bibliai zsidóság egykorú tudatvilágát rekonstruálja. Az Egy szélhámos vallomásai c. regénye ( Die Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull, 1955) a karrier-regény műfajában íródott; befejezetlen maradt.

Hemingway (Ernest Miller, 1898-1961) Nobel-díjas amerikai író témavilágának központi fogalmai: az erő, a küzdés, az emberi tartás kiélezett élethelyzetekben, a helytállás és a méltó halál. Stílusa rendkívül tömör, expresszív; a puritán tárgyszerűség szimbolikus túlmutatásokkal párosul. A kifejezés erejét hirtelen ritmus- és nézőpontváltások is növelik. Kiemelkedő művei: az Akiért a harang szól ( For Whom the Bell Tolls, 1940) c. eposzi súlyú regény a spanyol polgárháború hőseinek helytállásáról, ill. Az öreg halász és a tenger c. kisregény ( The Old Man and the Sea, 1952).

# data[].attributes.attachment_link.description
A realizmus a valóságábrázolás művészete. Egy irodalomtörténeti időszak meghatározó irányzatává a XIX. század közepétől vált, a romantika mellé zárkózva, annak ellentéteként. A XIX. századi realizmus - névváltozatai: "nagyrealizmus" vagy "polgári" vagy "kritikai" realizmus- fő céljai: a társadalmi valóság teljes körű és részletes ábrázolása, a jellem alapos és motivált megformálása, valamint a lélek mélységeinek feltárása.

# data[].attributes.headline
A hatalom és a bürokrácia játékai: Csehov: A csinovnyik halála

# data[].attributes.subject
A hatalom és a bürokrácia játékai: Csehov: A csinovnyik halála

# data[].attributes.attachment_link.title
A hatalom és a bürokrácia játékai: Csehov: A csinovnyik halála