# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лопаков Володимир Сергійович

# data[].attributes.attachment_link.title
Опозиційний рух (середина 60-х - початок 80-х років XX ст.) | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (11 клас). Наслідком розвитку дисидентського руху в період "застою" стало:

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ФЕДОРІВСЬКИЙ ЦЕНТР ПО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тема. Кримськотатарський національний рух.

І.Опрацювання навчального матеріалу.

Становище кримських татар у місцях депортації та боротьба за повернення на батьківщину

У ніч з 17 на 18 травня 1944 р. відповідно до підписаної Й. Сталіним Постанови ДКО № 5859сс "Про кримських татар" розпочалась "операція" по депортації до Узбецької РСР кримськотатарського населення. У середині червня 1944 року ешелони з основною частиною спецпереселенців прибули до Узбекистану. Багато переселенців були призначені на роботу на будівництво Фархадської ГЕС у місті Бекабаді, на рудники "Койташ" у Самаркандській області та "Ташкент-Сталінвугілля", в колгоспи та радгоспи Ташкентської, Андижанської, Самаркандської областей, Шахрізябського, Кітабського районів Кашкадар'їнської області. Здебільшого розміщені вони були в непристосованих для житла бараках, а на руднику "Койташ" взагалі опинилися просто неба.

Становище прибулих на нове місце кримськотатарських спецпереселенців було настільки тяжким, що вже 8 липня 1944 року виявилося предметом обговорення на засіданні бюро ЦК КП Узбекистану. У постанові РНК Узбекистану та ЦК КП Узбекистану обкомів партії було доручено вжити термінових заходів щодо працевлаштування та "покращення побуту" спецпереселенців.

Побут депортованих був тяжким, смертність ‒ високою, умови праці ‒ дискримінаційними (вибір місця роботи виключений, ускладнений доступ до керівних посад та інтелігентних професій), хоча формально за спецпереселенцями зберігалися громадянські права. Вони мали право брати участь у виборах. Усі спецпереселенці були поставлені на облік і були зобов'язані реєструватися в комендатурах. Багато сімей при виселенні були розділені, що значним чином ускладнило перші роки життя на новому місці. Щоправда, переїзди в межах Узбекистану в 1944 році були ще можливі.

Однак Постанова Ради Міністрів від 21 листопада 1947 року й Указ Президії Верховної Ради від 26 листопада 1948 року до краю погіршили положення спецпереселенців:

а) переїзд до іншого, навіть сусіднього району міг бути дозволений тільки за наявності "виклику" від близьких родичів;

б) за несанкціонований вихід за межі дозволеного місця поселення вперше загрожувало покарання у вигляді п'ятиденного арешту, а повторне таке порушення розглядалося як втеча з місця заслання й каралося 20 роками каторги.

Після смерті Йосипа Сталіна та приходу до влади Микити Хрущова в Радянському Союзі був "викритий культ особистості" й ненадовго виріс рівень свободи.

У доповіді Микити Хрущова на ХХ з'їзді партії в лютому 1956 року було сказано про несправедливість, допущену стосовно депортованих народів. А незабаром з'явився Указ Президії Верховної Ради СРСР від 28 квітня "Про скасування обмежень щодо спецпоселення кримським татарам, балкарцям, туркам ‒ громадянам СРСР, курдам, хемшилам та членам їхніх сімей, виселеним у період Великої Вітчизняної війни", що скасував режим спецпоселень для згаданих народів і звільнив їх від адміністративного нагляду. Найбільш активні представники кримських татар стали звертатися до вищих державних органів із проханням про повернення до місць колишнього проживання.

В одному з перших таких звернень ‒ листі п'яти кримськотатарських комуністів, адресованому членам Президії ЦК КПРС і особисто члену Президії М. Суслову ‒ ставилося питання про повернення кримських татар на батьківщину, відновлення Кримської автономії в складі УРСР, а також про повернення або компенсацію за залишене при виселенні майно.

У зв'язку з листом п'яти кримськотатарських комуністів Відділом парторганів ЦК КПРС були дані доручення ЦК КП Узбекистану "провести додаткову роботу серед кримських татар, що скасування для них режиму спецпоселень не дає права на повернення в райони колишнього місця проживання та конфісковане у них майно".

24 листопада 1956 року була ухвалена Постанова Політбюро ЦК КПРС "Про відновлення національних автономій калмицького, карачіївського, балкарського, чеченського та інгушського народів". Почалася репатріація цих народів. Кримські татари, німці та турки-месхетинці такої можливості не отримали.

Кримськотатарські комуністи почали робити наполегливі спроби зустрітися з вищим партійним керівництвом країни. У липні 1957 року на ім'я першого секретаря ЦК КПРС Хрущова був надісланий лист 26 кримських татар із проханням про зустріч. Домогтися зустрічі не вдалося, але петиційна активність кримських татар була відзначена Відділом парторганів ЦК КПРС. До осені 1957 року рух набув масового характеру ‒ на підприємствах, за місцем проживання виникає мережа "ініціативних груп" кримських татар.

Активісти руху добилися 17 березня 1958 року зустрічі з членом Президії ЦК КПРС, заступником голови Ради Міністрів СРСР А. Мікояном, але у долі кримських татар нічого не змінилося.

Починаючи з 1964 року в Москві діяло неофіційне представництво кримських татар, що займалося систематизацією та передачею в урядові установи листів і звернень.

Ініціативні групи діяли підкреслено відкрито. Керівники руху, люди в основному старшого покоління, прагнули надати руху підкреслено лояльний до радянської влади та ідеології характер.

Разом із тим, в 1960-ті роки все більшу роль у русі починають відігравати молоді люди, які виросли в Середній Азії, зовсім не мали досвіду радянської кар'єри, але з дитинства відчували безправ'я та свавілля влади. Вони були налаштовані куди більш радикально, ніж ініціатори руху, які до 1944 року належали до кримськотатарської еліти. Те, що старші називали помилками радянського керівництва, молодь називала злочинами.

Влітку 1965 року боротьба за повернення до Криму набуває нової якості ‒ до петиційної кампанії додалися масові вуличні виступи. Так, 27 серпня понад тисячу кримських татар зібралися біля будівлі міськкому партії в Бекабаді, щоб запитати в першого секретаря ЦК КП Узбекистану Ш. Рашидова, коли буде оголошене рішення ЦК КПРС щодо "кримськотатарського питання". Для розгону демонстрації влада застосувала силу.

До початку 1967 року національний рух досягає великого розмаху й високого ступеня організованості, являє собою значну суспільну силу. 21 липня 1967 року відбулася зустріч делегації активістів руху з представниками політичного керівництва країни. І ось 17 серпня 1967 року була ухвалена Постанова Політбюро ЦК КПРС. Основна теза цього документа ‒ кримські татари "вкоренилися в місцях нинішнього проживання", а повернення їх до Криму недоцільне.

До кінця вересня 1967 року на півострів прибули близько 2 тисяч кримських татар, однак практично ніхто з прибулих прописаний не був. Указ від 5 вересня не вирішував кримськотатарську проблему, а лише імітував її розв'язання.

17 травня 1968 року в Москві відбулася демонстрація до чергової річниці депортації. Для участі в демонстрації прибули близько 800 кримських татар з усіх регіонів. Більшість учасників, серед них і жінки, й люди похилого віку, ветерани війни, були затримані та побиті міліціонерами й співробітниками КДБ, під конвоєм їх посадили в потяги та вислали в місця проживання.

Події весни 1968 року визначили нове ставлення кримських татар до влади, розвіявши останні ілюзії щодо швидкого й мирного розв'язання національної проблеми. У 1968-1970 роках відбулися процеси над тими, хто відкрито критикував Указ від 5 вересня.

Активізація кримськотатарського національного руху в 70-80-ті роки ХХ ст. нерозривно пов'язана з масовими міжнародними кампаніями на підтримку одного з його лідерів - Мустафи Джемілєва.
Мустафа Джемілєв - Вікіпедія
ІІ. Закріплення матеріалу.
Перегляньте презентацію: https://ppt-online.org/135283 Опрацюйте матеріал: https://ua.krymr.com/a/mustafa-dzhemilev-virnyi-soiuznyk-ta-slavnyi-polkovodets/29597873.html Дайте відповіді на запитання:
1.Що таке депортація?

2.У чому звинувачувались кримські татари?

3.Куди депортувалось корінне населення Криму?

4.Яким було становище кримських татар у місцях депортації?

5.Коли розпочалась боротьба кримських татар за повернення на історичну батьківщину?

6.Що вам відомо про М.Джамілєва?

ІІІ. Домашнє завдання

Охарактеризуйте кримськотатарський національний рух.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Остапчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Кримськотатарський національний рух

# data[].attributes.attachment_link.description
Становище кримських татар у місцях депортації та боротьба за повернення на батьківщину У ніч з 17 на 18 травня 1944 р. відповідно до підписаної Й. Сталіним Постанови ДКО № 5859сс "Про кримських татар" розпочалась "операція" по депортації до Узбецької РСР кримськотатарського населення. У середині червня 1944 року ешелони з основною частиною спецпереселенців прибули до Узбекистану.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мустафа Джемілєв: Незламний дух кримськотатарського лідера

У Львові триває фотовиставка про національного лідера кримських татар - "Мустафа Джемілєв - незламний захисник свободи і прав людини". Експозиція знаходиться на подвір'ї Львівського історичного музею, у так званому італійському дворику.

Мустафа Абдульджеміль оглу Джемілєв (Киримоглу) - людина зі складною долею. За свої політичні погляди Джемілєв був виключений з ВНЗ та сім разів був судимий. Всього він провів 15 років у місцях позбавлення волі, був у засланні в Якутії.

Він народився 13 листопада 1943 року у селі Ай-Серез, що в Криму. На той час Крим перебував під німецькою окупацією. Після приходу радянських військ, 18 травня 1944 року, разом з усім кримськотатарським народом Мустафа та його сім'я були депортовані радянською владою до Узбецької Радянської Соціалістичної Республіки. До 12 років Джемілєв разом зі своєю сім'єю проживав під адміністративним наглядом в Андижанській області республіки.

Після закінчення школи хлопець намагався вступити до вишу, проте через заборону приймати до університету кримських татар йому це не вдалося.

У віці 16 років Джемілєв, працюючи токарем на Ташкентському авіаційному заводі, брав участь у нелегальній молодіжно-студентській організації "Союз кримськотатарської молоді", куди входили кримськотатарські студенти та робітники. Проте вже за кілька місяців діяльність організації перервалася. У 1962 році союз знищили, а керівників заарештували. Джемілєва звільнили з роботи, і за ним почався нагляд Комітету державної безпеки СРСР.

З 1960-х років Джемілєв брав активну участь у кримськотатарському національному русі - і знову арешти та покарання.

Повернутися на свою Батьківщину, до Криму, Мустафі Джемілєву вдалося лише 1991 року. 6 червня 1991 року на скликаному вперше після 1917 року національному з'їзді кримськотатарського народу - Курултаї - Мустафа Джемілєв був обраний головою Меджлісу кримськотатарського народу.

Сьогодні він є одним із провідників кримськотатарського національного руху, правозахисником, учасником дисидентського руху, народним депутатом України. Крім того, з 2014 року Мустафа Джемілєв обійняв посаду Уповноваженого Президента України у справах кримськотатарського народу. Під час Кримської кризи Джемілєв займав позицію недоторканності кордонів України й не визнав референдум.

* Якщо Ви знайшли помилку в тексті новини, виділіть її та натисніть Ctrl+Enter.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кримські татари

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мустафа джемілєв

# data[].attributes.attachment_link.title
Мустафа Джемілєв: Незламний дух кримськотатарського лідера

# data[].attributes.attachment_link.description
У Львові триває фотовиставка про національного лідера кримських татар - "Мустафа Джемілєв - незламний захисник свободи і прав людини". Експозиція знаходиться на подвір'ї Львівського історичного музею, у так званому італійському дворику. Львів, виставки, кримські татари, Мустафа Джемілєв - останні новини на ZIK.UA

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
13 листопада 2019 року лідеру кримськотатарського народу, одному з моральних авторитетів сучасної незалежної України Мустафі Джемілєву виповнюється 76 років. Цикл публікацій про його життя підготувала історик з Криму Гульнара Бекірова.
Вперше Мустафу Джемілєва засудили у травні 1966 року ‒ у зв'язку з його відмовою служити в Радянській Армії через політичні мотиви його засудили до півтора року позбавлення волі.

Коли в 1967 році Мустафа вийшов на свободу, про відновлення його в інституті вже не могло бути й мови. Для нього починалися зовсім інші "університети".

У цей період Джемілєв часто бував у Москві, де познайомився та зблизився з генералом-правозахисником Петром Григоренком ‒ у нього він прожив кілька місяців. Мустафу там вважали рідною людиною, а дружина генерала Зінаїда Михайлівна називала його не інакше як "сином". Це був дуже плідний і важливий період для розвитку молодого кримського татарина, оскільки в цей час він не тільки перечитав усі книги в бібліотеці Григоренка, але й познайомився практично з усіма московськими дисидентами.

У травні 1969 року Петра Григоренка заарештували в Ташкенті. Відповіддю його друзів-правозахисників стало створення кілька днів по тому, 20 травня 1969 року, "Ініціативної групи із захисту прав людини в СРСР". Ось як розповідав про це Віктор Красін: "На початку травня 1969 року були заарештовані генерал Габай ( Ілля Габай був арештований 19 травня 1969 року ‒ авт.). Абсолютно несподівано Якір сказав мені: "Настав час здійснити твою улюблену ідею. Тільки не називай його голосно (він мав на увазі слово "комітет"), а якось скромніше, наприклад, як у кримських татар ‒ "ініціативна група".

Мустафа Джемілєв і відомі радянські дисиденти Генріх Алтунян (Харків), Володимир Борисов (Ленінград), Леонід Плющ (Київ), Тетяна Великанова (Москва), Наталія Горбаневська (Москва), Сергій Ковальов (Москва), Віктор Красін (Москва), Олександр Лавут (Москва), Анатолій Левітін-Краснов (Москва), Юрій Мальцев (Москва), Григорій Под'япольський (Москва), Тетяна Ходорович (Москва), Петро Якір (Москва), Анатолій Якобсон (Москва) стали співзасновниками першої в СРСР незалежної громадянської асоціації, що відкрито діяла.

Основною формою діяльності "Ініціативної групи із захисту прав людини..." було складання та поширення відкритих звернень, адресованих Організації Об'єднаних Націй, а також радянській владі та громадянам СРСР, вони містили відомості про політичні переслідування в Радянському Союзі. Незабаром майже всі члени "Ініціативної групи із захисту прав людини в СРСР" зазнали різного роду репресій, 12 з 15 членів заарештували та засудили, семеро з них у різні роки були змушені залишити СРСР.

Мустафу Джемілєва заарештували через кілька місяців ‒ у вересні 1969 року. Його справу об'єднали зі справою вчителя та поета, активного учасника дисидентського руху Іллі Габая. Політичний процес за звинуваченням Джемілєва та Габая у виготовленні та поширенні документів, що містять "наклеп на радянський державний та суспільний лад" проходив у Ташкентському міському суді в січні 1970 року. Підсудні винними себе не визнали. У дні процесу біля будівлі суду збиралися сотні кримських татар, чергували посилені наряди міліції. У залі суду постійно були присутні 20-30 працівників КДБ.

У захисній промові на процесі, а також в останньому слові перед зачитуванням вироку Мустафа Джемілєв говорив про злочин, вчинений радянським режимом проти кримськотатарського народу, його боротьбу за повернення на батьківщину та відновлення державності, про створену кримськими татарами матеріальну і духовну культуру в Криму.

Промова Іллі Габая закінчувалася словами: "Кримськотатарський народ продовжує залишатися в стані морального та фізичного гноблення, відносно нього допускається цинічна, нелюдська наруга".

Мустафу Джемілєва засудили до трьох років позбавлення волі в закладі суворого режиму, Іллю Габая ‒ до трьох років позбавлення волі загального режиму. Джемілєв відбував термін в Узбекистані, Габай ‒ в Кемеровській області.

Мустафа Джемілєв звільнився з ув'язнення у вересні 1972 року, через те що "не став на шлях виправлення", жив під гласним адміністративним наглядом у Гулістані, працюючи до наступного свого арешту інженером у радгоспі. Оскільки Джемілєв продовжував активну участь у національному русі кримськотатарського народу, незабаром почалися нові репресії. У червні 1974 року його заарештували і засудили до одного року позбавлення волі в таборах суворого режиму в Омській області. Це був третій вирок Мустафі Джемілєву.

За три дні до закінчення терміну проти Мустафи Джемілєва, який перебував в ув'язненні, порушили нову кримінальну справу за звинуваченням у складанні документів, що ганьблять радянський лад, і проведенні антидержавної пропаганди серед ув'язнених. На знак протесту проти свавілля влади та тюремної адміністрації Мустафа Джемілєв оголосив голодування, що тривало 303 дні з примусовим годуванням через зонд. Це протестне голодування, яке отримало широкий резонанс у світі, привернуло увагу міжнародної громадськості до прав людини в СРСР і безправного становища кримськотатарського народу.

30 січня 1976 року в лондонській газеті "Дейлі Телеграф" писали: "33-річний лідер кримських татар Мустафа Джемілєв зник із табору для ув'язнених у місті Омську (Росія). Про це повідомили його друзі в Москві. Члени його сім'ї бояться, що він, можливо, помер на сьомому місяці голодування. Його батькам у КДБ, куди вони звернулися, повідомили, що питання про стан його здоров'я та місце перебування "не їхня справа". Джемілєв оголосив голодування, коли влада табору відмовилася звільнити його після закінчення терміну в один рік позбавлення волі, передбаченого вироком. Це був його третій термін за активну діяльність на захист справи кримських татар".

У західній і турецькій пресі про смерть Мустафи Джемілєва повідомлялося як про доконаний факт, публікувалися навіть некрологи та вірші в пам'ять про нього. У Стамбулі, Анкарі, Бонні біля радянських посольств і консульств, біля будівлі ООН у Нью-Йорку відбулися демонстрації з вимогою притягнення до відповідальності вбивць Мустафи Джемілєва. У деяких випадках демонстрації супроводжувалися спаленням радянських прапорів або закиданням радянських представництв тухлими яйцями. В Анкарі була видана п'єса на чотири акти "Джемільоглу" драматурга Абдулли Азізоглу, яка закінчувалася смертю Мустафи Джемілєва в тюрмі Омська...

Але на щастя, Мустафа був живий, хоча й дуже слабкий...

Закрите засідання Омського обласного суду відбувалося 14-15 квітня 1976 року. На процес не були допущені відомі правозахисники, які спеціально прибули з Москви, ‒ академік Андрій Сахаров та його дружина Олена Боннер.

В останньому слові Мустафа Джемілєв сказав: "Цей процес є в моєму житті четвертим за рахунком судовим процесом. Незалежно від того, які висувалися формальні звинувачення та які мені інкримінувалися статті кримінальних кодексів, причиною всіх цих судових і деяких позасудових репресій, яких я зазнав в останнє десятиліття, були мої політичні погляди та переконання, моя участь у Національному русі кримськотатарського народу за повернення на свою національну батьківщину та відновлення автономії, тобто за повернення й відновлення всього того, що було забране й ліквідоване в результаті вчиненого проти цього народу злочину в травні 1944 року".

Суд засудив Мустафу Джемілєва до 2,5 років позбавлення волі в таборах суворого режиму, які він відбував на Далекому Сході в таборі "Приморський"...
Фото із сімейного архіву надані редакції Мустафою Джемілєвим. Вперше текст був опублікований в листопаді 2018 року.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
головне за добу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зверни увагу!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сторінки кримської історії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мустафа джемілєв

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тюремні університети

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гульнара Бекірова

# data[].attributes.attachment_link.title
Джемілєв. Тюремні університети

# data[].attributes.attachment_link.description
13 листопада 2019 року лідеру кримськотатарського народу, одному з моральних авторитетів сучасної незалежної України Мустафі Джемілєву виповнюється 76 років. Цикл публікацій про його життя підготувала історик з Криму Гульнара Бекірова. Вперше Мустафу Джемілєва засудили у травні 1966 року ‒ у зв'язку з його відмовою служити в Радянській Армії через політичні мотиви його засудили до півтора року позбавлення волі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
13 листопада 2019 року лідеру кримськотатарського народу, одному з моральних авторитетів сучасної незалежної України Мустафі Джемілєву виповнюється 76 років. Цикл публікацій про його життя підготувала історик із Криму Гульнара Бекірова. (Частина 4. Частина 1 ‒ тут, частина 2 ‒ тут, частина 3 ‒ тут)
"Для України він ‒ вірний союзник і славний полководець, який привів свій численний загін на вирішальну битву "за нашу й вашу свободу", яку ведуть сьогодні обидва наші народи. І тут ми виходимо на ще один вимір духовного подвигу Мустафи Джемілєва, який нами, українцями, та й взагалі всім людством все ще недооцінений. У світі добре знають імена таких яскравих представників ненасильницького руху, як Махатма Ганді або Нельсон Мандела. Ми справедливо вивчаємо історію їхнього подвижництва, не усвідомлюючи до кінця, що поруч з нами діє людина такого ж морального калібру та тієї ж "Золотої проби".

Для України він ‒ вірний союзник і славний полководець, який привів свій численний загін на вирішальну битву "за нашу й вашу свободу

Це йому та його найближчим побратимам людство зобов'язане тим, що навколо Кримського півострова ми не маємо кривавого місива. І тільки аберація геополітичного зору, яка властива світовим лідерам, і нерезонансність подій у нашій частині світу призводять до того, що весь кримськотатарський народ на чолі з його лідером Мустафою Джемілєвим досі не став колективним лауреатом Нобелівської премії миру".

Так пише член-засновник Української Гельсінкської групи, віце-ректор Українського Католицького університету Мирослав Маринович у передмові до щойно виданої книжки "Мустафа Джемілєв. Шлях лідера" (ВД "Стилос", 2018).

З березня 1998 року і до сьогодні Мустафа Джемілєв ‒ депутат українського парламенту (в 1998 році обраний за партійним списком Народного Руху України). Він ‒ народний депутат України III-VIII скликань, автор кількох десятків законопроектів, член комітету Верховної Ради України з питань прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин (з 1998 року), голова підкомітету з питань депортованих народів, національних меншин і жертв політичних репресій ( 2 вересня 2003 ‒ 15 червня 2007 року), голова підкомітету з питань етнополітики, прав корінних народів і національних меншин України, жертв політичних репресій (з грудня 2012 року).

Величезний життєвий досвід, мудрість, історичні знання, аналітичний розум ‒ всі ці якості дозволяють Мустафі Джемілєву точно передбачати хід подій у країні та у світі.

Півострів має низку особливостей, а разом з ними й проблем, несвоєчасне вирішення яких може призвести до прямих конфліктів як всередині українського суспільства, так і у відносинах України та Росії

17 березня 2010 року, за чотири роки до "кримського референдуму", в Брюсселі в будівлі Європейського парламенту відбулися слухання про становище кримських татар в Україні, на яких виступив тодішній голова Меджлісу кримськотатарського народу Мустафа Джемілєв. Перший розділ його виступу називався "Загрози територіальній цілісності України". У своєму виступі Джемілєв акцентував увагу на тих викликах і загрозах, які стояли в той момент перед Україною та Кримом: "Крим становить всього близько 4% площі й 5% населення всієї України, але події, що відбуваються на цьому півострові, займають в інформаційному просторі України й, особливо, найближчого сусіда України ‒ Росії значно більше місця, ніж багато інших регіонів України разом узяті. Це пояснюється тим, що цей півострів має низку особливостей, а разом з ними й проблем, несвоєчасне вирішення яких може призвести до прямих конфліктів як всередині українського суспільства, так і у відносинах України та Росії".

Ситуація, як відзначав Мустафа Джемілєв, ще більш ускладнилася і "стала більш тривожною після російсько-грузинської війни в серпні 2008 року, коли російські війська зайняли значну частину суверенної Грузії, створили там свої військові бази та в односторонньому порядку оголосили про визнання незалежності Абхазії та Південної Осетії, чим грубо знехтували територіальну цілісність Грузії. Тривога ще більше посилилася після ухвалення Росією на початку цього року нової військової доктрини, згідно з якою ця країна вважає за можливе застосовувати військову силу за межами своєї території, якщо вважатиме, що росіяни, які проживають в інших країнах, піддаються якій-небудь загрозі".

Політик нагадав, що "одним з головних доводів Росії для виправдання вторгнення на територію Грузії були посилання на порушення прав абхазів та осетинів, які живуть у цій країні і яким до цього роздали російські паспорти. А громадян, які мають російські паспорти, та громадян з подвійним громадянством у Криму налічується щонайменше кілька десятків тисяч. Небезпека для Криму та України у світлі російсько-грузинської війни полягала ще й у тому, що кораблі Чорноморського флоту Росії, які базуються в Севастополі, брали участь у цій війні та обстрілювали міста Грузії. А за правилами війни Грузія, за наявності можливостей і бажання, як відомо, мала повне право відкрити у відповідь вогонь не тільки по цих кораблях, а й по їхніх базах, тобто по території Криму".

Подальше перебування російського Чорноморського флоту на території України служитиме загрозою територіальній цілісності України

Таким чином, підсумовував Джемілєв, "подальше перебування російського Чорноморського флоту на території України, особливо у світлі нової військової доктрини Росії буде... служити загрозою територіальній цілісності України, а також однією з причин міжнаціональної напруженості в Криму, оскільки сепаратистські проросійські сили в Криму розглядають цей флот як власну опору".

На жаль, "немає пророка у своїй Вітчизні"... Події березня 2014 року в Криму показали, наскільки пророчими були ці слова.

12 березня 2014 року Джемілєв зустрівся в Москві з колишнім президентом Татарстану Мінтимером Шаймієвим. Тут же з ініціативи президента Росії Володимира Путіна відбулася його тривала телефонна розмова з Мустафою Джемілєвим. В інтерв'ю журналісту Дмитру Гордону 18 березня 2017 року Джемілєв розповів про деталі цієї розмови: "Пане президенте, я ж приїхав сюди не для того, щоб вам якісь поради давати, у вас тут, напевно, сотні радників. Я приїхав, щоб висловити точку зору корінного народу Криму. Ви маєте залишити нашу територію. Ви робите велику помилку, вам треба вивести свої війська". А він каже, мовляв, почекаємо чотири дні до волевиявлення кримського народу, й виведемо. Я йому кажу: "Ви, напевно, вже знаєте, що представницький орган корінного народу вже ухвалив рішення бойкотувати цей референдум, і ви знаєте, що цей референдум ніхто визнавати не буде". А він знову повторював ‒ "воля народу", таке інше".

Два дні потому, 14 березня 2014 року, Мустафа Джемілєв зустрівся в штаб-квартирі НАТО з представниками Європейської служби зовнішніх дій і лідерами НАТО, закликав ввести миротворчі війська ООН до Криму. Він також закликав європейських дипломатів і представників НАТО не брати до уваги результати майбутнього "референдуму". 17 березня Джемілєв зустрівся в Ізмірі з тодішнім прем'єр-міністром Туреччини Реджепом Ердоганом.

20 березня 2014 року Мустафа Джемілєв був залучений до роботи над проектом постанови про Заяву Верховної Ради України щодо гарантії прав кримськотатарського народу в складі України; ініціатором цього законопроекту став Петро Порошенко. Законопроект був ухвалений 283 голосами "за".

Перед ухваленням законопроекту Мустафа Джемілєв у своєму виступі сказав: "Шановні народні депутати! Наш колега народний депутат Петро Порошенко запропонував Верховній Раді для розгляду вкрай актуальний і корисний документ... Забезпечення прав корінного кримськотатарського народу, батьківщиною якого є Крим, згідно з міжнародним правом, окрім іншого, дасть нашій країні додаткові правові важелі впливу на міжнародній арені на агресора".

31 березня 2014 року на засіданні Ради безпеки ООН, скликаній з ініціативи Литви та України, Мустафа Джемілєв сказав: "Великі держави, які підписали в 1994 році Будапештський меморандум, що гарантує безпеку і територіальну цілісність України в обмін на відмову від ядерної зброї, нас просто обдурили. Уже зараз в Україні зростають настрої, що країна за всяку ціну має відновити свій ядерний статус, оскільки цілком очевидно, що ніяка країна не посміла б настільки нахабно окупувати територію ядерної держави".

Він висловив надію, що "світова спільнота вживатиме досить ефективних заходів для звільнення нашої країни від окупації та запобігання подібних агресивних дій щодо суверенних держав".

22 квітня 2014 року Мустафі Джемілєву при виїзді з Криму вручили "Акт-повідомлення про заборону в'їзду до Російської Федерації" на термін до 19 квітня 2019 року. На початку травня Джемілєв не зміг потрапити до Криму. Спробувавши дістатися до Криму авіарейсом Москва-Сімферополь, він прибув до Москви з Києва, проте його не пропустили через пункт паспортного контролю, наголосивши, що йому в'їзд заборонений. Повернувшись в Україну, 3 травня 2014 року Джемілєв спробував повернутися до Криму через контрольно-пропускний пункт в Армянську. Траса Армянськ ‒ Херсон була блокована бійцями ОМОНу, автомобілями "Урал", бронетехнікою. Кримські татари, які зустрічали Джемілєва, прорвалися крізь ланцюг ОМОНівців, але провести в Крим свого лідера їм не вдалося.

20 серпня 2014 року президент України Петро Порошенко призначив Джемілєва Уповноваженим у справах кримськотатарського народу.

21 січня 2016 року підконтрольний Росії Київський районний суд Сімферополя заочно заарештував Джемілєва. Відносно Мустафи Джемілєва, оголошеного у федеральний розшук, була порушена кримінальна справа за трьома статтями Кримінального кодексу Росії, пов'язаними з тероризмом та підривом основ державної безпеки Росії.

Внесок Мустафи Джемілєва як лідера кримськотатарського народу та одного з моральних авторитетів в Україні та світі відзначений безліччю нагород і премій різних держав. Кілька разів кандидатура Джемілєва висувалася різними громадськими та правозахисними організаціями на здобуття Нобелівської премії миру.

У 1998 році Джемілєву за правозахисну діяльність присуджена щорічна премія Управління Верховного Комісаріату ООН у справах біженців імені Ф. Нансена. Отримана премія (100 тисяч доларів) була використана Джемілєвим на будівництво в Криму двох національних культурних центрів, дитячого дошкільного центру та виплату щомісячних стипендій п'ятдесятьом студентам вишів.

Мустафа Джемілєв ‒ кавалер ордена князя Ярослава Мудрого IV і V ступенів, ордена "За інтелектуальну відвагу" та ордена Турецької Республіки, лауреат почесних грамот Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, лауреат премій: імені Пилипа Орлика "За демократизацію українського суспільства", "Світло справедливості" і "Солідарності", володар "Хреста Солідарності Боротьби". Він почесний доктор права Сельджуцького університету та Вищого технологічного інституту, почесний доктор у галузі міжнародних відносин Чанаккаленського університету імені Вісімнадцятого березня.

Сьогодні Мустафа Джемілєв ‒ не тільки найвпливовіший у світі кримськотатарський політик, він ‒ визнаний моральний авторитет незалежної України. Він прихильник європейської та євроатлантичної інтеграції України, утвердження в українському суспільстві принципів демократії і, зрозуміло, лідер свого кримськотатарського народу. Народу, який, як і раніше, бореться за свою єдину батьківщину ‒ Крим.
Уперше текст був опублікований у листопаді 2018 року

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
головне за добу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зверни увагу!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сторінки кримської історії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мустафа джемілєв

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
день народження джемілєва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірний союзник та славний полководець

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гульнара Бекірова

# data[].attributes.attachment_link.title
"Вірний союзник та славний полководець"

# data[].attributes.attachment_link.description
13 листопада 2019 року лідеру кримськотатарського народу, одному з моральних авторитетів сучасної незалежної України Мустафі Джемілєву виповнюється 76 років. Цикл публікацій про його життя підготувала історик із Криму Гульнара Бекірова. (Частина 4.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Родина політичного та громадського діяча, одного з лідерів кримськотатарського національного руху Мустафи Джемілєва пережила розкуркулення у 1930-х і дві депортації з рідного Криму. За політичні погляди Мустафу свого часу відрахували з вишу, а згодом неодноразово судили. П'ятнадцять років він провів у місцях позбавлення волі. З часів незалежності України Мустафа Джемілєв бере активну участь у її політичному житті та є автором десятків законопроєктів. Через російську окупацію всесвітньо відомий правозахисник вже кілька років не може приїхати на півострів.

У лютому 2014 року в Криму з'явилися озброєні люди в формі без розпізнавальних знаків, які захопили стратегічні об'єкти півострова. 16 березня 2014 року відбувся не визнаний більшістю країн світу "загальнокримський референдум" про статус півострова, за результатами якого Росія включила Крим до свого складу.

У цей період кримські татари, захищаючи територіальну цілісність України, брали участь у мітингах та висловлювались проти поглиблення інтеграції з Росією. Через виправданий страх переслідувань від початку російської окупації десятки тисяч кримських татар покинули Крим. Крім тиску на людей, які чинять опір окупації, РФ свідомо переміщує на півострів людей з Росії, щоб змінити демографію Криму.

Міжнародні організації засудили тимчасову окупацію Криму Російською Федерацією. Понад 40 країн запровадили економічні санкції, спрямовані на припинення агресії Росії проти України.

У серії "Рідний Крим", створеній спільно з Українським інститутом, герої за допомогою віртуальної реальності спостерігають за знаковими для них місцями в Криму, діляться думками та історіями про рідний півострів.

Фото: Олег Переверзєв.

Мустафа

Мустафа Джемілєв (крим. Mustafa Cemilev) народився 1943 року у Криму, коли півострів перебував під німецькою окупацію. Після приходу радянських військ навесні 1944 року, Мустафу та його родину разом з усім кримськотатарським народом депортували до Узбекистану.

- Вперше я повернувся до Криму 1989 року, в роки перебудови, коли вже не карали за повернення на Батьківщину, але не давали можливості прописатися. Тоді там, у Криму, почався так би мовити другий фронт нашого національного руху. Люди купували будинки, потім домагалися прописки. Мітинги, протести, голодування - ось таким шляхом освоювалися.

1991-го на скликаному вперше після 1917 року національному з'їзді кримськотатарського народу - Курултаї - Мустафу Джемілєва обрали першим головою Меджлісу кримськотатарського народу. Меджліс - подібний до парламенту представницький орган кримських татар, який ставить за мету подолання наслідків геноциду кримськотатарського народу, відновлення прав і національно-територіальне самовизначення. Сьогодні головою Меджлісу кримськотатарського народу є Рефат Чубаров.

- Відповідно до нашого статуту, голова обирається на п'ять років, але мені весь час продовжували термін, і я аж до 2013 року очолював Меджліс кримськотатарського народу. Ну і одночасно я брав участь в політичному житті України.

У роки до окупації Мустафа Джемілєв як народний депутат половину часу працював у Києві, а коли не було сесій - повертався до Криму. Востаннє він був у Криму 19 квітня 2014 року. Коли виїздив з півострова на чергову сесію Верховної Ради, на одному з постів, що відокремлюють Крим від материкової України, російський офіцер зачитав Мустафі розпорядження про заборону в'їжджати на територію Російської Федерації протягом п'яти років.

- Там ні підпису, ні печатки не було, просто з принтера витягли папірець. Я запитав: "А чому це ви вирішили забороняти мені в'їзд на територію вашої країни?". Хоча після депортації і повернення до Криму я не приїжджав в цю вашу Росію, і взагалі б не приїжджав. А вони кажуть: "Крим - теж Росія". Я сказав: "Тоді ви дуже великі оптимісти, якщо думаєте, що протягом п'яти років ви тут будете".

Мустафа Джемілєв згадує: тоді він дійсно думав, що окупація не триватиме так довго. Але от вже сьомий рік він не може потрапити на півострів.

- Там, в Криму, - майже всі мої родичі, величезна кількість друзів, не тільки кримських татар. За ці шість років дуже багато моїх близьких померло там, а я не зміг поїхати на похорон. Ми впевнені, що ця окупація обов'язково скінчиться, тому що інакше бути не може. Це великий виклик взагалі світопорядку, але, мабуть, питання часу. Я думаю, що вже після повернення багато чого буде по-іншому в Криму.

Фото: Олег Переверзєв.

Як правозахисник, учасник дисидентського руху і політичний в'язень Мустафа Джемілєв добре знайомий з радянською репресивною машиною та її методами. Хоча у незгодних з тодішньою владою проводили численні обшуки, а то й розстрілювали, способи переслідування кримських татар в окупованому з 2014 року Криму в чомусь перевершують навіть сталінські часи: таємні викрадення і вбивства, оточення будинку людьми в масках і без ордерів на обшук тощо.

- Проводять обшук з максимальним нанесенням матеріальних збитків і приниженням людської гідності. У всіх наших співвітчизників складається таке враження, що вони спеціально провокують на якийсь опір для того, щоб виправдати потім більш жорстку реакцію з їхнього боку.

Мустафа Джемілєв упевнений: кримські татари можуть зберегтися як етнос тільки на своїй землі, тому незалежно від політичних поглядів їх об'єднує ідея повернутися на свою батьківщину. А для цього потрібно, по-перше, звільнитися від окупантів і, по-друге, відновити свою національно-територіальну автономію в складі Україні, де гарантуватимуться збереження і розвитку мови, культури і традицій киримли.

- Колись значна частина України була в складі Кримського ханства, тепер ми - в складі України. Ми час від часу змінюємося статусами, а якщо відділимося, то Україна для нас буде втрачена, тому ні в якому разі. Ми будемо в складі України. Ми (корінні народи) є основоположниками, частиною української держави, тому в Україні ми бачимо все наше, своє.

Мустафа Джемілєв біля в'їзду в село, Ай-Серез, 2005 рік.

Ай-Серез. Батьківський будинок

Ай-Серез (крим. Ay Serez, із 1945 року - Міжріччя) - село у Південно-Східному Криму, неподалік міста Судак. Це родове село Мустафи Джемілєва, де жило кілька поколінь його пращурів. У 1930-ті роки його батьків розкуркулили і депортували з рідного села на Урал.

- У них там були виноградники свої, кілька корів, а це вважалося розкішшю. Вони (з Уралу) благополучно втекли, але повертатися до Криму одразу не стали, приїхали в Мелітополь. А потім перебралися все-таки до Криму, але не в рідне село, тому що могли повідомити НКВС (Народний комісаріат внутрішніх справ у СРСР. - ред.). Вони оселилися у Фрайдорфському районі, це північний Крим, село Бозкой. І я там народився. І в 1944 році депортували нас із Криму саме з цього села.

Після повернення до Криму 1989 року Мустафа Джемілєв не повернувся до Ай-Сереза. Як лідер кримськотатарського національного руху він мав жити у центрі Криму. Тому спочатку придбав маленький будинок неподалік Сімферополя, а потім переселився до Бахчисараю. Родове село навідував щороку:

- З моменту масового повернення кримських татар до Криму встановилася традиція: у кожному селі в певний день (зазвичай, неділю) відзначали день цього села. У цей день односельці та їхні нащадки робили все можливе, щоб приїхати в це село, разом відсвяткувати. І я практично щороку приїздив в Ай-Серез, зустрічався з співвітчизниками і відвідував будинок своїх батьків.

Мустафа Джемілєв захотів викупити будинок, що належав батькові до депортації. Але оскільки Джемілєв на той час вже був публічною особою, тодішний власник зажадав досить високу ціну - близько 50 тисяч доларів. Будинок довго не могли викупити, але зрештою зібрали на нього кошти через благодійну організацію "Фонд Крим".

- Будинок наче непоказний, але за часів розкуркулення, мабуть, вважалося, що він дуже великий, десь півтора поверхи. За радянськими мірками це вважалася велика розкіш, тому розкуркулений був.

Родинний будинок Джемілєвих планували відреставрувати і зробити базу відпочинку. Однак російська окупаційна влада наклала на будинок арешт, як і на все майно благодійної організації "Фонд Крим".

- Зараз цей будинок в такому "підвішеному" стані. Ми не можемо там щось зробити, і влада якось не наважується його конфіскувати. Бо, мабуть, розуміють, що Європейський суд з прав людини, який дуже стежить за приватною власністю, може прийняти рішення. Те ж саме стосується офісу Меджлісу кримськотатарського народу. Вони його закрили, запечатали, але залишити за собою не можуть. І потихеньку ця будівля руйнується.

Над матерiалом працювали

# data[].attributes.attachment_link.title
Мустафа Джемілєв та його Крим * Ukraїner

# data[].attributes.attachment_link.description
Родина політичного та громадського діяча, одного з лідерів кримськотатарського національного руху Мустафи Джемілєва пережила розкуркулення у 1930-х і дві депортації з рідного Криму. За політичні погляди Мустафу свого часу відрахували з вишу, а згодом неодноразово судили. П'ятнадцять років він провів у місцях позбавлення волі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мустафа Джемілєв

# data[].attributes.attachment_link.title
Жизнь в борьбе за права крымских татар: Мустафе Джемилеву 75 | Радио Крым.Реалии

# data[].attributes.attachment_link.title
Кримськотатарський національний рух | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (11 клас). Де виник кримськотатарський національний рух?