# data[].attributes.body
Stærk billedfortælling. Eksempel på, hvor tæt man kan komme på en kilde i løbet af tre timer.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mogens "Pau" Nielsen er pensioneret, men for at tjene lidt ekstra lommepenge klunser han. Han kommer på mange af Aarhus' væresteder, da det giver ham et socialt samvær - og så er det billigt.

Af: Emil Agerskov

Jeg besøgte egentligt Det Blå Sted, et alkoholfrit værested på Frederiks Alle, af andre grunde. Jeg kom for at snakke med en af de frivillige, men jeg endte med at tage på klunse tur i Aarhus' gader.

Da jeg kommer ind af døren og forklarer mit ærinde, bliver jeg hurtigt henvist til Elisabeth, som sidder ved et bord lige ved døren. Hun sidder med en ældre mand. De spiser morgenmad. Elisabeth spiser et stykke franskbrød med pålæg. Det gør manden også, men ved siden af hans tallerken, står 2-3 to-go yoghurt stablet oven på hinanden.
Jeg spørger, om jeg må afbryde dem kort, da jeg gerne vil spørge Elisabeth om et par ting. Hun rejser sig fra bordet, og jeg begynder at spørge ind til livet som frivillig.
Da hun kan mærke, at snakken trækker ud, spørger hun, om det kan vente 10 minutter, for hun sidder lige og snakker med Pau.

" Må jeg komme med et forslag? Hvad med at du bare sætter dig sammen med os? Så kan vi alle snakke! Spørger Pau.

Jeg tager imod tilbuddet. Elisabeth og Pau forsætter deres samtale, men jeg følger ikke rigtigt med. Jeg sidder bare og iagttager Pau. Han er en ældre mand med kridhvidt hår. Han har et stort skæg, som også er hvidt. Han virker behagelig, og når han smiler, afslører han et et par manglende tænder i overmunden. Han er iført en mørkeblå trøje med en beige vest uden over. Den har mange lommer, og det ligner, at der er mange ting i lommerne.

Elisabeth skal hjælpe med at lave frokost. Hun rejser sig og går ud i køkkenet. Jeg sætter mig over på hendes plads, så jeg sidder over for Pau.
Han sidder og skraber død hud af sine hænder med en flintesten. Det ligner næsten et fast ritual, som han har efter ethvert måltid. Jeg spørger ham, hvad det er han sidder med.

" Jamen det er såmænd min lommekniv, den er skarp!" svarer han.

Han forklarer mig, at han har haft mange gode lommeknive, men at han ikke er så god til at passe på dem. Derfor er det bedre med en flintesten. For den er god nok til hans behov, og skulle han tabe den - så kan han bare finde en ny!

Vi snakker videre. Han fortæller mig, at han klunser for at tjene lidt ekstra lommepenge ved siden af pensionen. Til sidst spørger han, om jeg vil med på jagt. Jeg tager imod tilbuddet, og sammen forlader vi Det blå sted.

Vi går ned af Jægergårdsgade, imens vi kigger op af sidegaderne for eventuelle containere eller storskrald. Jeg spørger Pau, hvornår han begyndte at klunse.

"Jamen det gjorde jeg omkring '76, da jeg boede på Christiania. Her mødte jeg en polak som lærte mig at skelne mellem, hvad der var yt. På det tidspunkt var der mange emalje skilte og dørhåndtag i messing, som man kunne tjene lidt penge på." forklarer Pau.

Det var dog først, da Pau flyttede fra Christiania til Aarhus, at han for alvor begyndte at klunse.

"Dér mødte jeg min daværende dame. Hun sagde til mig, at jeg skulle sørge for at få et arbejde. Jeg så, at der var en container lidt længere nede ad vejen, så hoppede jeg op i den og begyndte der." Fortæller Pau.

Vi forsætter vores jagt med flere container stop, indtil vi ender på Sydhavnen. Her går vi ind på endnu et værested. Da vi kommer ind, tager Pau en stavblender frem, som han har fundet. Den skal lige testes, så vi sætter den i en stikkontakt, men blenderen starter ikke.

"Det er problemet ved mit fag; Jeg har kun kantstensgaranti på mine vare!" Siger han og griner.

Vi drikker vores kaffe og går sammen mod strandvejen. På vejen finder vi en smule pant i en container, som vi også tager med. Vi går helt ned på stranden, da Pau har besluttet, at han skal bade.

Efter han har badet, går vi sammen tilbage mod sydhavnen. Da vi ankommer, tilbyder Pau mig en af de to to-go yoghurter, som han har gemt fra morgenmaden.

anslag: 3956
korrektur: Martin Littau Herlevsen

# data[].attributes.attachment_link.title
Pensionist og klunser: "Jeg har kun kantstensgaranti på mine vare"

# data[].attributes.attachment_link.description
Mogens "Pau" Nielsen er pensioneret, men for at tjene lidt ekstra lommepenge klunser han. Han kommer på mange af Aarhus' væresteder, da det giver ham et socialt samvær - og så er det billigt. Jeg...

# data[].attributes.body
Stærk historie. Kilden fundet på gaden. God brug af privatbilleder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"I Danmark kunne jeg ikke studere, det jeg gerne ville og arbejde med det, jeg drømte om, men at se mine børn få den mulighed, er jeg meget glad for."

Mohammad flygtede i 1983 fra Irak, da han efter endt uddannelse nægtede at kæmpe under Saddam Hussein i Iran-Irak-krigen. Han drog derfor fra Irak til Iran og videre til Tyrkiet, hvor han anskaffede sig et falsk pas og tog videre til Danmark.

"Jeg smed passet i skraldespanden, gik til politiet og søgte asyl, men da jeg ingen papirer havde, røg jeg i fængsel i 41 dage, indtil min far sendte nogle papirer med posten fra Irak," fortæller Mohammad med stille stemme.

Efter et par måneder endte han i Aalborg, hvor han startede på sprogskole for at lære dansk. Mohammad har altid drømt om at gå i sin fars fodspor og blive fotograf. Han valgte efter halvandet år på sprogskolen at søge ind på fotografuddannelsen på teknisk skole i Aalborg. Han fik ikke pladsen på drømmestudiet og står i dag med et CV, der lyder på erfaring fra et autoværksted, et trykkeri, et rengøringsfirma og mere end 15 års erfaring som postbud.

"I syv af de knap 35 år jeg har boet Danmark, har jeg enten uddannet mig, lært det danske sprog eller været arbejdsløs, resten af tiden har jeg arbejdet."

Mohammad rejste i 90'erne tilbage til Irak, hvor han mødte Sazan, som han giftede sig med. Hun rejste med til Danmark i 1994, lærte sproget, arbejdede som rengøringsassistent og fødte to piger, inden hun i 2000 begyndte som vikar i en daginstitution.

"Min kone har 6,5 års erfaring som skolelærer i Irak, så folk kunne mærke, at hun kunne være med børnene og styre tingene," fortæller Mohammad.

Efter et år på SOSU-uddannelsen kom hun i 2011 tilbage og blev fastansat i en børnehave, hvor hun i dag stadig er pædagogassistent.

Det var vigtigt for Mohammad og Sazan, at deres børn endte på en skole, hvor de kunne lære det danske sprog og den danske kultur.

Mohammads to ældste startede på Engdalskolen, da de boede på Udsigten i Brabrand. Men efter Saddam Husseins fald i 2003 valgte familien at flytte tilbage til Irak i håbet om, at demokratiet ville sejre. Det gjorde det ikke.

"Da vi flyttede tilbage til Danmark i 2004, startede pigerne igen på Engdalskolen, men på grund af en ny reform blev de testet i deres sprog og endte i stedet på Ellekærskolen."

Dette hæmmede ifølge Mohammad døtrenes integration, så han valgte at tage sagen i egen hånd, da han kom forbi døtrenes gamle skole på sin postrute.

"Det her, det gider jeg ikke mere. De skal tilbage til deres egen skole," lød det fra den dengang bekymrede far.

Døtrene endte et år efter hjemkomsten i deres gamle klasse på Engdalskolen, hvilket betød meget for både dem og forældrene.

"Når vi ser pigernes folkeskolelærere, lige meget hvor vi er, så stopper vi op og snakker sammen."

Da Mohammads to døtre gik på Engdalskolen fik sønnen også en plads på skolen, hvor han til sommer dimitterer fra. Når Mohammad til tider svinger forbi Engdalskolen i forbindelse med arbejdet, snakker han med lærerne om, at det snart er slut med ham som forælder til barn på skolen, men at han vil fortsætte med komme forbi til en snak, da det betyder meget for ham, at børnene har gået netop der.

Mohammads døtre læser begge på Aarhus Universitet. Den yngste er netop startet med at læse erhvervsøkonomi på engelsk, da hun ser flere muligheder ved at læse uddannelsen på engelsk fremfor dansk.

"Min ældste datter læser medicin på fjerde semester, består alle eksamener, har studiejob ved siden af og er flyttet hjemmefra sidste år, da hun gerne vil have ro til at studere," fortæller Mohammad med en vis stolthed i stemmen.

# data[].attributes.attachment_link.title
De første 41 nætter i Danmark sov han i spjældet: Nu sover Mohammad trygt i familiens rækkehus i...

# data[].attributes.attachment_link.description
"I Danmark kunne jeg ikke studere, det jeg gerne ville og arbejde med det, jeg drømte om, men at se mine børn få den mulighed, er jeg meget glad for." Mohammad flygtede i 1983 fra Irak, da han efter...

# data[].attributes.body
Klar historie, godt arbejde med citater, fin stemningsvideo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Theo Maitre arbejder som kafferister på Sigfreds Kaffefabrik, og kunne i 2017 kalde sig Danmarks bedste kafferister. Theo bliver aldrig tilfreds og udvikler hele tiden nye teknikker og variationer af kaffe.

Risteren varmes op til 260 grader, de friske, grønne bønner hældes i tragten og triller ned i maskinen. Bønnerne bliver nu kastet rundt i cirkulære bevægelser, og flammerne varmer under dem. Den karakteristiske lugt af nyslået græs fra de friske bønner skifter til en skærende, ristet duft af hø, og bønnerne omdanner sig til de mørkebrune, aromatiske kaffebønner, vi kender.

I Sydhavnen i bunden af en gammel silo ligger mikroristeriet Sigfreds Kaffefabrik. I de gamle industrilokaler falder de store industrikaffemaskiner i ét med tapetet. Den gamle farverige arkadekonsol i hjørnet, der flittigt bliver brugt i pauserne, skiller sig dog ud, og en meter fra den står Theo Maitre og håndrister kaffen. Han kontrollerer nøje drejehastighed på tromlen, temperaturerne, lufttrykket, højden på flammerne og tiden på ristningen. Alt sammen parametre, der er uhyre vigtige for at opnå den bedste kvalitet.

"Jeg er altid kritisk med mig selv og med smagen, og jeg er aldrig tilfreds. Jeg prøver altid at gøre det bedre. Det handler om at prøve, smage, ændre, justere og prøve igen," siger Theo, mens han holder øje med maskinen.

I flere år var et fast morgenritual for Theo at traske ned og købe dagens første kop kaffe på kaffebaren Great Coffee, og det var her, interessen for kaffe blev skabt. Theo fik job i baren som barista og kom efter godt to år i kontakt med Thomas, ejeren af fabrikken Sigfreds Kaffefabrik. Her startede han som kafferister og blev hurtigt ansat på fuldtid.

"Jeg elsker, det jeg laver. Smagen af kaffe er endeløs. Hver dag kan jeg opdage nye smage og nye aspekter. Der er aldrig to ens kopper kaffe. Det er komplekst."

Hvis ikke Theo står og analyserer ristningsprocessen på fabrikken og afprøver nye processer, så udforsker han kaffen på anden vis. Om aftenen sidder han på YouTube og bliver inspireret af nye teknikker og variationer, han læser kaffeblogs og følger mange af sine kollegaer tæt for at kende til de nye trends.

"Det er mit job, men også min passion. Det er et kaffesamfund. Vi er en gruppe mennesker, der hjælper hinanden og taler sammen om nye kaffesorter, måder at riste kaffen på og nye teknikker. Det er et stort socialt netværk".

Theo er aldrig tilfreds med en kop kaffe. Men det er også en af grundene til, at Theo kan kalde sig en af verdens bedste ristere. I december 2017 til World Coffee Roasting Championship kunne han kalde sig den 15. bedste kafferister i verden. For en uge siden deltog han i DM i kafferistning og fik skiftet førstepladsen fra sidste år ud med en anden plads - en placering Theo på ingen måde er tilfreds med.

"Det er aldrig godt nok. Hvis jeg nogensinde var tilfreds, så havde jeg jo ikke noget at lave mere."

I fremtiden ser Theo sig selv arbejde tættere med den grønne kaffebønne. Han vil gerne arbejde med produktionen af kaffebønnen. Han vil kunne påvirke, hvordan bønnen modnes, plukkes, gæres og tørres. Theo vil have indflydelse fra begyndelsen af processen, da det er måden den grønne bønne bliver dyrket, der har størst indflydelse på det endelige resultat.

"Jeg tror, det er naturligt at arbejde tættere og tættere på, hvordan bønnen bliver behandlet. Det kunne være spændende at have indflydelse på, hvordan den produceres. "

# data[].attributes.attachment_link.title
Prisvindende kafferister er aldrig tilfreds: "Hver en kop kaffe er unik, og den kan altid...

# data[].attributes.attachment_link.description
Risteren varmes op til 260 grader, de friske, grønne bønner hældes i tragten og triller ned i maskinen. Bønnerne bliver nu kastet rundt i cirkulære bevægelser, og flammerne varmer under dem. Den...

# data[].attributes.body
God ramme om historien.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Café Klubånd opstod på baggrund af økonomisk krise i cafeteriet i foreningen Beder/Malling Idrætsforening. Nedturen er nu vendt til positiv fremgang på grund af de mange frivillige.

Beder/Malling: Snakken går vældigt i det lille cafeteria, Cafe Klubånd, på Byagervej 6A mellem byerne Malling og Beder syd for Århus. Café Klubånd har inviteret borgerne til spansk aften, hvor to lokale pensionister vil fortælle om deres camino. Kokken har lagt i kakkelovnen til en hyggelig aften med spansk inspireret gullash, og den lokale vinhandler supplerer med vin. Teknikken driller de to pensionister. Der bliver foreslået, at man ringer til Lars, der har styr på teknikken.

"Køb I bare flere øl, imens vi lige ordner det her," griner den ene oplægsholder til de 25 fremmødte ved langbordet, der kvitterer med høj latter og et "skål!"

Temaaftenen er et af flere nye initiativer, som Café Klubånd har startet, siden de overtog cafeteriet i Beder/Malling Idrætsforening i 2016. Før var cafeteriet ejet af skiftende forpagtere og kørte med et underskud på 300.000 kroner. Med udsigten til, at BMI, som idrætsforeningen kaldes i daglig tale, nu skulle stå uden et cafeteria, fik forældre og sportsudøvere i foreningen til at tage sagen i egen hånd. De ville skabe et rum, hvor fællesskabet skulle blomstre. En af initiativtagerene til projektet er Christine Winding, som spiller badminton i foreningen. Hun bruger frivilligt 20-30 timer om ugen på caféen.
De frivillige er i centrum
"Vi startede med at tage fat i afdelingerne, og bad dem byde ind med nogle frivillige. Og så kom det faktisk af sig selv, fordi der var så mange, der tænkte:" Vi skal have en café. Hvor skal vores unge ellers mødes?"" siger Christine Winding.

De frivillige er fundamentet for Café Klubånd. De har én timelønnet kok ansat til at holde et højt niveau i køkkenet og fire ungarbejdere. Ellers er det de omkring 60 frivillige, der driver caféen.

"Servicen er lidt bedre, når det er frivillige. De smiler lidt mere. Det emmer ud af dem, at de gerne vil være her. De frivillige skaber bare en særlig ånd."
Fællesskabet opstår efter sporten
Et andet tiltag, som Café Klubånd har haft stor succes med, er fællesspisning mellem fodbold-, badminton- og svømmeafdelingen hver mandag. Initiativet opstod på opfordring fra flere forældre, der foreslog spisning efter træning. Derfor samles nu omkring 50 forældre og børn til fællesspisning, hvor børnenes livretter bliver serveret efter tur. Den ene mandag er det Agnes, der bestemmer. Den næste er det Magnus. Mandagens fællesspisning er et godt eksempel på, hvordan Christine og de andre frivillige ønsker at drive Café Klubånd.

"Alle vores initiativer opstår af vores brugere. Der er et behov derude. I hverdagen glemmer man lidt, at fællesskabet opstår, når man bader sammen og snakker om, hvordan dagen er gået. Så sætter man sig lige ud i caféen og drikker en sodavand, inden man tager hjem," siger Christine, der selv savnede, at folk havde tid til det hyggelige samvær efter sport.

På to år har de ændret 300.000 kroner i underskud til et overskud 50.000 kroner, som bliver geninvesteret i hovedforeningen. Arrangementerne er åben for alle borgere. Eksempelvis Borgerbazar, hvor borgerne kan sælge deres gemte guld, havde senest 800 tilmeldte, og løber af stablen et par gange om året. Et initiativ, der samler byerne Beder og Malling. De mange initiativer er også blevet bemærket uden for lokalområdet. Café Klubånd er blevet nomineret til Danskernes Idrætspris, som tildeles af Dansk Idrætsforbund til et initiativ, der udvikler og styrker foreningslivet.

Tilbage i caféen afslutter de to pensionister oplægget om deres camino til klapsalver fra de fremmødte. Men ingen forlader lokalet. Derimod tilslutter de to sig langbordet, og bliver mødt af anerkendende nik og rosende ord. Oplægget er slut, men aftenen er ikke. Nu er det for alvor tid til at dyrke det, som Café Klubånd står for: Fællesskabet og det hyggelige samvær.

Anslag: 3999

# data[].attributes.attachment_link.title
Cafe Klubånd skaber rammerne for fællesskab i Beder og Malling

# data[].attributes.attachment_link.description
Café Klubånd opstod på baggrund af økonomisk krise i cafeteriet i foreningen Beder/Malling Idrætsforening. Nedturen er nu vendt til positiv fremgang på grund af de mange frivillige. Beder/Malling...

# data[].attributes.body
Reportage med klar vinkel.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
For Roy Larsen er det at være billetkontrollør mere end at tjekke billetter.

Af Frederik Orry, d. 14. marts 2018
Klokken er 12 på Klostertorvet i hjertet af Aarhus. Den ene gule bybus efter den anden gør holdt ved pladsens talrige busstoppesteder, og mange passagerer står med deres rejsekort og venter på deres forbindelse. Alt er, som det plejer på et af Aarhus' knudepunkter. Pludselig brydes det normalbilledet. En mand kollapser på hjørnet af Klostergade og Klosterport. To mænd i vagtuniformer iler straks manden til hjælp, ifører sig handsker og hjælper ham over på en bænk.

En af de to mænd er 53-årige Roy Larsen. Han har i fire år været ansat som vagt ved Securitas. I dag er han på arbejde med sin partner, Mathias Carit. Efter at have sikret sig, at manden er okay, fortsætter makkerparret dagens gerning og stiger på bybus 4A.

Et fantastisk job
Roy Larsen er tilknyttet Midttrafik. Det vil sige, at hans opgave er billetkontrol i bybusserne og Letbanen. Men Roy Larsen elsker at give de rejsende mere, end de forventer. Ifølge ham er der særligt én fantastisk ting ved vagtjobbet.

"Det er at møde så mange mennesker, som vi gør, og det er i alle klasser. Det er rigtig fantastisk," siger Roy Larsen, som er far til tre børn.

Det er vigtigt for kontrollørerne at yde en god service. Flere gange i løbet af turen hjælper Roy Larsen og Mathias Carit ældre mennesker og nybagte mødre med rollatorer og barnevogne. Opskriften på den gode service er ifølge Roy Larsen simpel.

"Jeg kommer gerne med en frisk bemærkning og et smil. Derudover hjælper og servicerer vi, hvor vi kan," smiler han.

Kontrollører er vellidte
Selv om man kan forestille sig, at mange mennesker bliver nervøse for, om billetten nu er købt rigtigt, når de ser vagterne i de sorte Securitas-uniformer, får Roy Larsen sjældent andet end positive tilkendegivelser.

"Vi er velansete. Vi får faktisk dagligt at vide, hvor glade folk er for at se os," fortæller han.

Helt så glade for at se Roy Larsen er billetsynderne nok ikke. Men det er faktisk sjældent, at folk bliver sure, når de får en busafgift på 750 kroner.

"I det store og hele reagerer folk pænt. Der er sjældent sure miner, for folk ved godt, at det havde været bedre med billetten," siger Roy Larsen.

Vil hellere nedtrappe konflikterne
I en storby som Aarhus er det klart, at der af og til i den kollektive trafik opstår problemer, når mange mennesker færdes på lidt plads. Der er det vagternes opgave at gribe ind. Ifølge Roy Larsen er det dog enormt vigtigt, at kontrollørerne nedtrapper konflikten i stedet for at optrappe den.

"Når vi lærer nye folk op, giver vi dem altid en grundig briefing om, at de skal tage konflikten ned i stedet for at tage den op. Sådan kommer man længst."

Af og til kan passagererne, til trods for vagternes bestræbelser på at hidse dem ned, nå til et punkt, hvor det er nødvendigt med politiets indblanding.

"Tit og ofte får vedkommende, der er træt af tingene, en vagthavende fra politiet i røret. Så løser vi simpelthen problemet gennem telefonen," siger Roy Larsen.

Laver mere end billetkontrol
Hvis man tror, at Securitas-vagterne kun er villige til at hjælpe i det tidsrum, der står på deres vagtplan, kan man godt tro om. Roy Larsen var engang på vej til arbejde i en bybus, hvor han sad i sin vagtuniform. Og den forpligter.

"Der var to mænd, der kom op at slås, og så kiggede de andre passagerer på mig, selv om jeg egentlig ikke var på arbejde endnu. Så blev jeg jo nødt til at reagere," siger han.

Det endte med, at den ene af Roy Larsen blev bedt om at forlade bussen, så resten af passagererne kunne fortsætte på deres videre færd.

Når Roy Larsen bevæger sig ned gennem bussen, er det med et "god dag" til alle. Dagens kontrol ender med en enkelt afgift til en brødebetynget ung mand. Det ændrer dog ikke på, at han får serveret papirlappen med betalingskravet på 750 kroner med et smil. Det er en selvfølge, mener Roy Larsen.

"Hvis du er glad, smitter det jo af på passagererne."
3899 anslag - korrektur af Morten Hermann

# data[].attributes.attachment_link.title
Eksempel på "Ud i byen": Roy fanger billetsyndere med et smil

# data[].attributes.attachment_link.description
For Roy Larsen er det at være billetkontrollør mere end at tjekke billetter. Af Frederik Orry, d. 14. marts 2018 Klokken er 12 på Klostertorvet i hjertet af Aarhus. Den ene gule bybus efter den anden gør holdt ved pladsens talrige busstoppesteder, og mange passagerer står med deres rejsekort og venter på deres forbindelse.

# data[].attributes.body
Godt arbejde med video og billeder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Siden november 2016 har beboerne i haveforeningen Åbrinken kæmpet imod Systematics omstridte højhusprojekt på Søren Frichs Vej i Aarhus. En af dem er Hans Højer, som savner et byråd, der lytter og en bygherre, der viser hensyn. Af Frederikke Palmu Johansen
Inde bag Søren Frichs Vej ligger haveforeningen Åbrinken. Man er ikke i tvivl, når man står ved indgangen til de tætbevoksede haver, for det store "by"-skilt med de slanke blokbogstaver er ikke til at overse. Men for nylig fik skiltet en nabo. En fotostat med teksten "Et 58 m højhus på Brabrandstien?"

Beboerne i Åbrinken kæmper nemlig for at stoppe it-virksomheden Systematics højhusprojekt på den grønne kile overfor haveforeningen. Kolonihaveejerne er særligt trætte af den skyggeeffekt og forringede udsigt, højhusets 58 meter vil resultere i. Derfor har beboerne oprettet en forening mod projektet, sendt indsigelser til byrådet og deltaget i borgermøder. Formanden for haveforeningen, Hans Højer, føler dog ikke, at det har haft den store effekt.

"Man skal nok ikke gå i bar røv ude på terrassen mere"
Aarhus byråd tager snart beslutningen om at tiltræde eller afvise Olav de Lindes højhusprojekt for Systematic. Den internationale virksomhed har behov for at udbygge med flere kontorer til deres medarbejdere, og deres bygherre, Olav de Linde, har derfor udarbejdet en plan for en 58 meter høj kontorbygning i 15 etager.

Højhusprojektet har siden november sidste år skabt bekymring hos beboerne i kolonihaveforeningen Åbrinken. Særligt hos formanden, Hans Højer, der bor i nummer 126.

"Jeg tænker meget på selve påvirkningen af at have sådan et eller andet gloende ned. Det er jo en international it-virksomhed, og de arbejder garanteret døgnet rundt. Man skal nok ikke gå i bar røv ude på terrassen mere, når det først er oppe," forklarer han med et skævt smil på læben.

Savner hensyn fra bygherre og byråd
Hans Højer er desuden ærgerlig over, at byrådet og bygherren ikke reflekterer over, hvordan man udvikler byen og placerer større byggeprojekter.

"Jeg bryder mig ikke om den fremgangsmåde, hvor de tænker 'Vi gør det sgu, de vænner sig nok til det.' Rådmandens stadsarkitekt har jo før sagt 'Ja ja, vi klarede det jo.' Og det er jo klart, at man kan vænne sig til meget. Før man tager skridtet, synes jeg bare, man skal tænke 'Hvordan vil det her passe ind i de her rammer, og hvad vil vi på længere sigt?'" Siger Hans Højer.

Derudover har han selv en helt klar mening om Olav de Lindes status som en af de store bygherrer i Aarhus.

"Olav de Linde bruger selvfølgelig den magt, han har, og det er fair nok. Men han har jo aldrig været kendt for at være hensynsfuld. Og når han vil have noget bygget, så har jeg indtrykket af, at hans stemme vejer enormt tungt i Aarhus byråd."

"Jeg føler ikke, at de lytter"
Hans Højer og de andre beboere i Åbrinken har længe kæmpet for et alternativ til den 58 meter høje kontorbygning. De har blandt andet hyret arkitekter til at komme med andre forslag til Systematics ønske om mere plads og mødt velforberedte op til et møde med rådmænd og Olav de Linde. Hans Højer føler dog ikke, at der er blevet lyttet meget til beboernes indsigelser på trods af de offentlige høringer.

"Det her med at lave høringer har ikke den store effekt. Jeg føler ikke, at de lytter. Vi kommer til borgermødet, og der er ingen svar. Vi kan sidde og råbe i modvind og tro, at det hjælper. Men hvorfor har de så de her processer?" spørger han.

Indtil den 30. august kunne borgere komme med indsigelser mod højhusprojektet. Nu må Hans Højer og de andre beboere i Åbrinken blot væbne sig med tålmodighed, indtil den endelige beslutning om Systematic-højhuset træffes senere i efteråret.
Anslag: 3752
Korrektur: Cathrine Eriksen Fris

# data[].attributes.attachment_link.title
Eksempel på "Ud i byen": Højhusprojekt sår splid mellem beboere, byråd og bygherre

# data[].attributes.attachment_link.description
Siden november 2016 har beboerne i haveforeningen Åbrinken kæmpet imod Systematics omstridte højhusprojekt på Søren Frichs Vej i Aarhus. En af dem er Hans Højer, som savner et byråd, der lytter og en bygherre, der viser hensyn. Af Frederikke Palmu Johansen Inde bag Søren Frichs Vej ligger haveforeningen Åbrinken.

# data[].attributes.body
Stærk person-historie med klar meget klar vinkling.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Betty Ihler har været misbruger og hjemløs on and off i cirka 35 år. I dag er hun clean og i bolig. Værestedet, hvor Betty Ihler kom dagligt, blev afgørende i hendes kamp. Af Solveig Helles Eriksen
"Heeeej. Godmorgen alle sammen." Den er ikke til at tage fejl af. Den hæse kvindestemme, der ligesom trevler igennem alle andre stemmer og løfter sig op over dem. Skærsliberen, omtaler hun den selv. Betty Ihler er lige gået igennem døren til Værestedet på Jægergårdsgade. Den er hun gået ind og ud af de sidste 15 år. Det meste af tiden som misbruger. De sidste par år som clean.

Betty blev set
Netop i overgangen fra misbruger til clean har Værestedet spillet en afgørende rolle for Betty Ihler.

"Personalet på Værestedet er sgu skyld i, at jeg sidder her i dag." Betty Ihler på 50 år har levet et hårdt liv som hjemløs, misbruger og prostitueret. Alt sammen on and off, for der er ingen struktur på noget, når alt i ens hoved er kaos. Betty Ihler tegner kurver med store udsving i luften for at illustrere, hvordan hendes tanker opfører sig.

Det var især praktikanten på Værestedet, Ulla, der fik stor betydning for Betty Ihler.

"Ulla begyndte at lægge mærke til nogle ting ved mig. Hun så, jeg kunne noget andet end at være misbruger og hjemløs. Når et menneske ser en og fortæller en, at man er god til noget, så rykker man sig. Ulla plantede noget i mig, som voksede. Det var en tro på mig selv. Betty, du er sgu god nok. Du har en anden mulighed end det her liv. Det hjalp hun mig med at se."

Selvom Betty Ihler ikke længere kommer dagligt på Værestedet, kender hun de fleste af brugerne fra tiden som hjemløs.

"Hej Jan", råber hun. Betty Ihler slår armene om en stor mand med en forvasket sweatshirt og to store guldringe. Jan er ikke den eneste, Betty Ihler hilser på. Hun hilser på alle, hun kender. Siger 'Godmorgen. Hvordan går det?', tager en snak og giver altid et kram.

"Når man giver et kram, så får man også selv et kram. Det skal man huske," siger Betty Ihler.

Værestedet var Bettys hjem
Betty Ihler blev hjemløs som 13-årig. Efter en glidebane, der startede med nogle få øl med vennerne i parken, endte hun på rygeheroin som 35-årig. Det var især tabet af hendes tre måneder gamle datter, Charlotte, der fik Betty Ihlers verden til at krakelere og sætte gang i misbruget.

"I starten kom jeg på Værestedet, fordi det var her, de andre var. Det var her, jeg let kunne finde stofferne. Men Værestedet var også et sted, der kunne rumme mig og alle mine ulykker." Øjenvipperne er forstærket af mascara, og neglene er lange og røde. Et par solbriller sidder fast i det mørkebrune hår.

"Værestedet var det allertætteste, jeg kom på et hjem, da jeg var hjemløs," siger Betty Ihler. Når hun vågnede på døgnvarmestuen på Nørre Allé, gik hun ned til Værestedet for at spise morgenmad. Hun tegner streger frem og tilbage fra sin egen krop for at vise, at Værestedet var der hendes hverdag udgik fra, da hun var misbruger.

Bettys nye hverdag
Efter Betty Ihlers møde med Ulla begyndte personalet på Værestedet at bruge hende til flere og flere ting - et foredrag om Værestedet, en artikel der skulle skrives til Hus Forbi, et projekt i Den Gamle By.

"Jeg ville rigtig gerne vise dem, at jeg kunne leve op til det, når de gav mig ansvar. Jeg tog det alvorligt, og så voksede tingene bare. På den måde fik jeg også lidt værdighed i at behandle mig selv pænt."

I dag udgår Betty Ihlers hverdag ikke længere fra Værestedet, men fra det lille rækkehus hun har boet i de sidste 3,5 år, et sted personalet på Værestedet hjalp hende med at få. Hun lægger kun vejen forbi Værestedet, når hun har et klart formål med besøget.

"Jeg skal ikke være der bare for at være der, for så bliver det sgu farligt for mig," siger hun. Hvis hun har en dårlig dag og oplever de andre misbrugeres jagt på stoffer, kan det tricke stoftrangen i hende.

"Jeg vil bare vinde den her kamp," Betty lægger tryk på 'vil'. "Jeg kunne bare godt tænkte mig, at alle de andre brugere også mødte en Ulla."
Tegn: 4.000
Korrektur: Kasper Heden Andersen

# data[].attributes.attachment_link.title
Eksempel på "Ud i byen": Værestedet var Bettys vej ud af misbrug og hjemløshed

# data[].attributes.attachment_link.description
Betty Ihler har været misbruger og hjemløs on and off i cirka 35 år. I dag er hun clean og i bolig. Værestedet, hvor Betty Ihler kom dagligt, blev afgørende i hendes kamp. Af Solveig Helles Eriksen "Heeeej. Godmorgen alle sammen." Den er ikke til at tage fejl af.

# data[].attributes.body
God lokalhistorie, som kun blev til, fordi den studerende bevægede sig ud i byen + godt arbejde med billeder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pensioneret mekaniker er frustreret over, at politiet ikke vil hjælpe med at rydde hans tidligere autoværksted, som er blevet tilflugtssted for udenlandske hjemløse og deres hælervarer.
Af Jóhann Thór Haahr Hansen
"Jeg ville nok ikke løfte det tæppe, hvis jeg var dig," udbryder miljøteknikeren Søren Hyldgaard, som er ved at fæstne et måleapparat i et hul gennem det slidte betongulv. For det er ikke kun vandkants-Danmark, der har forladte og faldefærdige boliger. På Randersvej i det nordlige Aarhus ligger resterne af det, som engang var JK-Auto.

Facaden på det tidligere autoværksted, der ligger på Randersvej mellem Malmøgade og Stockholmgade, er overmalet med graffiti, mens de smadrede vinduer er polstret med gammelt karton, plastikemballage med østeuropæisk skrift samt reklamebannere for billig thai-massage. Alt sammen for at holde varmen inde, og de nysgerrige sjæle ude.
Fodsvamp-medicin på rumænsk
"Jeg tror, at de har fået kolde fødder. Jeg har ikke set dem, siden jeg begyndte at komme her," fortæller Søren Hyldgaard, mens han kaster et blik rundt på de snavsede lokaler, som de nye tilflyttere har forsøgt at indrette til et hjem. Inden længe vil det improviserede køkken med gasblus og Poul Pava-krus, reolen med papvin og rumænske tuber med anti-fodsvamp medicin, det snuskede spisebord med gamle madrester, og sovekammeret, isoleret med beskidte tæpper, være væk. Aarhus Kommune er i færd med at opkøbe alle huse i kvadranten mellem Malmøgade og Stockholmsgade, og hvor der før var et skrøbeligt minde om en veldreven forretning, skal bygges et nyt og moderne ejendoms-kompleks.

Og det glæder ejendommens nuværende ejer, Johnny Kaae, som tilbage i 2012 lukkede sit autoværksted for at gå på pension. Han har flere gange forgæves forsøgt at få de ubudne gæster væk fra sin ejendom.
Ejer anede intet
Selvom Johnny Kaae aldrig selv har haft en ubehagelig konfrontation med de udenlandske hjemløse og kun har mødt dem i få tilfæde, har han blandede følelser omkring, at de opholder sig ulovligt i hans gamle autoværksted: "På den ene side mener jeg de skal sparkes ad helvede til. Men på den anden side kan jeg godt forstå at de gerne vil være der, hvis ikke der er andre alternativer," siger han.

Johnny Kaae fortæller, at han først blev opmærksom på, hvad der foregik, da han fik flere opringninger fra ejendomsforeninger, der mistænkte ham for at udleje lokalerne på ulovlig vis, og kommunen, der havde observeret en rumænsk kvinde med et barn opholde sig i bygningen. De mente, at han skulle gøre noget ved problemet.
Politiet reagerer ikke
Søren Hyldgaard skal lave prøveboringer for olieudslip på ejendommen. Under sit arbejde har han fundet en større samling af fladskærme, computerskærme og cykel-anhængere i de forladte lokaler, og det fik Johnny Kaae til at tage skridtet videre og kontakte politiet i håb om, at de kunne sende en patruljevogn og rydde stedet.

Men i stedet blev Johnny Kaae henvist til at tage sagen i egen hånd, og selv brække døren op og smide beboerne ud.

"Men hvis der nu bor 3-4 stykker deroppe, og de ikke vil ud, så kunne der godt blive lidt tumult ikke", siger den nu pensionerede mekaniker.

Johnny Kaae er skuffet over politiets håndtering af sagen, og mener ikke at der er mere han kan stille op, når politiet ikke vil samarbejde. Han mener at hvis bare politiet vil køre forbi ejendommen af og til, vil problemet kunne løses. Og hvis der ingenting sker, må han bare vente til kommunens nedrivningsarbejde begynder.

"Politiet vil ikke hjælpe os, og så må vi bare vente til bulldozerne kommer og rydder skidtet. Sådan er det jo."
3912 anslag
Korrektur af Martin Johansen

# data[].attributes.attachment_link.title
Eksempel på "Ud i byen": Ejer føler sig magtesløs: Udenlandske hjemløse har indtaget forladt...

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Jóhann Thór Haahr Hansen "Jeg ville nok ikke løfte det tæppe, hvis jeg var dig," udbryder miljøteknikeren Søren Hyldgaard, som er ved at fæstne et måleapparat i et hul gennem det slidte betongulv. For det er ikke kun vandkants-Danmark, der har forladte og faldefærdige boliger.

# data[].attributes.body
Fin lokalhistorie, godt sprog.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ved Egå Engsø nord for Aarhus strømmer folk til for at nyde den frie natur og det rige dyreliv. Søen, der blev etableret for mere end ti år siden, skaber liv og glæde i lokalsamfundet.
Af Bjørk Busk Vang
Skyerne samler sig truende foroven, og vandet får et blyagtigt skær. På trods af gråvejret kan man ikke undgå at møde venlige hundeejere, motionister og forældre med barnevogn ved Egå Engsø, der ligger ti kilometer nord for Aarhus.

For naturformidler i Aarhus Kommune, Bjarne Golles, er det vanskeligt at bevæge sig mere end et par skridt uden at møde en bekendt. Det er tydeligt, at dette er et samlingssted for naturentusiaster, der har kærligheden til søen til fælles.

"Det er meget federe at gå ude i naturen, end det er at gå ned ad gågaden. Selvom man skal dele naturen med mange, er her plads. Om du er nørdespecialist, eller du bare synes, det er fedt at se efterårsfarverne på træerne, kan du gå på opdagelse her," siger Bjarne Golles.
Et aarhusiansk fristed
Egå Engsø blev etableret i 2006, da man i Aarhus Amtsråd besluttede sig for at omlægge landbrugsjorden til en sø. Projektet var enkelt at føre ud i livet - det eneste, der blev bygget, var et dige mod øst. Det gamle å-dige blev fjernet, og bøndernes pumper, der havde drænet jorden, blev stoppet.

"Mere skulle der ikke til. I løbet af en uge - det er rigtigt - havde vi søen," siger Bjarne Golles.

Der gik ikke lang tid, før fugle, insekter, fisk og planter indfandt sig i og omkring søen, og siden da er området blevet et populært friluftssted for aarhusianere. Især fuglelivet trækker folk til Egå Engsø - blandt andet valfarter ornitologer til området for at beundre det berømte havørnepar, der yngler ved søen. På solskinsdage strømmer byboerne til for at nyde Egå Engsøs rige natur.

"Hvis du var kommet her i mandags, ville du have oplevet, at parkeringspladsen ikke var stor nok. Projektet har været en bragende succes," siger Bjarne Golles.

Rum for læring
Bjarne Golles lægger vægt på, at Egå Engsø ikke kun er et område målrettet rekreation. De mange børnehaver og skoleklasser, der kommer på udflugt ved søen, er her også for at lære noget om dyrene, der græsser omkring søen, og den stenalderinspirerede legeplads ved søbredden.

"Der er mange bybørn, der aldrig har set en ko. Her har de muligheden for at komme tæt på dem. Tanken er, at vi vil bruge naturen som et rum for læring," siger Bjarne Golles.

Oprindelig havde projektet et helt andet formål - Egå Engsø fungerer nemlig først og fremmest som et rensningsanlæg. Vådområdet skåner Aarhus Bugten for store mængder kvælstof, der i stedet bliver nedbrudt af bakterier i søen. Derudover kan søen rumme store mængder vand ved kraftigt nedbør, hvilket minimerer risikoen for oversvømmelser i beboede områder i nærheden.

Et projekt med mange gevinster
At Egå Engsø er blevet så vellykket et stykke natur kom som en overraskelse for formand for Teknisk Udvalg i Aarhus Byråd, Camilla Fabricius (S), der var med til at træffe beslutningen om at søsætte projektet. Hos politikerne i byrådet var der først og fremmest fokus på området som rensningsanlæg og som buffer ved oversvømmelser.

"Det har vist sig, at det at have et engområde har gjort, at biodiversiteten er meget blomstrende. Det havde vi ikke forudset, men det er jo ekstraordinært dejligt," siger hun.

Camilla Fabricius mener i lighed med naturformidler Bjarne Golles, at søens rekreationelle kvaliteter er en gevinst for lokalområdet:

"Vi kan se på tællinger og på responsen fra aarhusianerne, at de synes, Egå Engsø er helt fantastisk. Faktisk er der utroligt få aarhusianere, der ved, at det er et klimatilpasningsprojekt. Søen er blevet tilpasset så godt, at den ligner noget, der altid har været der."
Anslag: 3962

# data[].attributes.attachment_link.title
Eksempel på "Ud i byen": 10 år efter: "Egå Engsø har været en bragende succes!

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Bjørk Busk Vang Skyerne samler sig truende foroven, og vandet får et blyagtigt skær. På trods af gråvejret kan man ikke undgå at møde venlige hundeejere, motionister og forældre med barnevogn ved Egå Engsø, der ligger ti kilometer nord for Aarhus.