# data[].attributes.attachment_caption
Сергій Пароджанов

# data[].attributes.headline
Один із представників хвилі «українського поетичного кіно». Започаткував в українському образотворчому мистецтві жанр колажу, який створював на засадах концептуалізму, хоча за життя ці твори перебували в андеграунді, і на виставках з'явились лише після смерті художника.

# data[].attributes.subject
Один із представників хвилі «українського поетичного кіно». Започаткував в українському образотворчому мистецтві жанр колажу, який створював на засадах концептуалізму, хоча за життя ці твори перебували в андеграунді, і на виставках з'явились лише після смерті художника.

# data[].attributes.headline
Один з найталановитіших акторів, метр українського кіно, який підкорив серця мільйонів теле- та театральних глядачів, Богдан Ступка заявив світу про український кінематограф та за життя отримав чимало міжнародних нагород.Він зіграв у ста фільмах. У кіно дебютував у фільмі Юрія Іллєнко "Білий птах з чорною відзнакою" (1970). У списку ролей Богдана Ступки багато історичних постатей: гетьмани Іван Брюховецький "Чорна рада" (2000), Іван Мазепа "Молитва за гетьмана Мазепу" (2002), Богдан Хмельницький "Вогнем і мечем" (1999), а також Чингісхан "Таємниця Чингісхана" (2002) та багато інших.На його рахунку понад 100 театральних ролей. Богдан Сильвестрович завжди викладався на повну, люди йшли в театр спеціально для того, щоб подивитися на гру цього видатного актора. Наприклад, вистава “Тев’є-Тевель”, у якій Ступка грав головну роль, була понад 20 років візитівкою театру Франка.Богдан Ступка займав пост міністра культури і мистецтв України в 1999-2001 роках, а з 2001-го був художнім керівником Національного академічного драматичного театру ім. І. Франка.

# data[].attributes.subject
Один з найталановитіших акторів, метр українського кіно, який підкорив серця мільйонів теле- та театральних глядачів, Богдан Ступка заявив світу про український кінематограф та за життя отримав чимало міжнародних нагород.Він зіграв у ста фільмах. У кіно дебютував у фільмі Юрія Іллєнко "Білий птах з чорною відзнакою" (1970). У списку ролей Богдана Ступки багато історичних постатей: гетьмани Іван Брюховецький "Чорна рада" (2000), Іван Мазепа "Молитва за гетьмана Мазепу" (2002), Богдан Хмельницький "Вогнем і мечем" (1999), а також Чингісхан "Таємниця Чингісхана" (2002) та багато інших.На його рахунку понад 100 театральних ролей. Богдан Сильвестрович завжди викладався на повну, люди йшли в театр спеціально для того, щоб подивитися на гру цього видатного актора. Наприклад, вистава “Тев’є-Тевель”, у якій Ступка грав головну роль, була понад 20 років візитівкою театру Франка.Богдан Ступка займав пост міністра культури і мистецтв України в 1999-2001 роках, а з 2001-го був художнім керівником Національного академічного драматичного театру ім. І. Франка.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15 червня - дуже важливий день для українського кінематографу. Рівно 77 років тому народився Іван Миколайчук, якого українці знають як Івана Палійчука з фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Утім Миколайчук був не лише талановитим актором, він також написав 9 сценаріїв та здійснив 2 режисерські роботи.

Щороку родичі Івана Миколайчука, його колеги по роботі та люди, які ще за життя захоплювалися його працями, традиційно відвідують етно-фестиваль "На гостини до Івана" у Чорториї, Чернівецької області. Таким чином уже понад 20 років на Буковині святкують день народження видатного кінодіяча. Всі кіношедеври Івана Миколайчука: зіграні, відзняті та написані - транслюють просто неба.

У цьому ж селі відбудували батьківську хату Миколайчука і зробили з неї садибу-музей. Основними експонатами там є особисті речі Івана та його сім'ї, родинні фотографії, народні костюми, а також література, присвячена кінодіячу. За музеєм доглядає старша сестра Івана Фрозина Грицюк та його племінник Василь Грицюк.

У цій хаті Миколайчук прожив з батьками та ще з 10-ма братами-сестрами. Фрозина Грицюк щороку журналістам "5 каналу" розповідає кумедні історії з дитинства Івана та про творчу кар'єру його життя:

"Я як сама старша - то, звідки б він не приїхав, завжди йшов до мене чи то поділитися, чи то порадитися. Не раз казав, так жартома, що "хоч вона мене критикує, але все-одно я її найбільше люблю".

За своє життя Іван Миколайчук зіграв 34 ролі, більшість із них відображали патріотизм до України та незламну волю українського народу. Молодий і гарний Миколайчук ще студентом розпочав кінокар'єру, вже тоді він ловив на собі захоплені погляди дівчат. Колеги по знімальному майданчику називали його "народним" актором.

Режисер Михайло Іллєнко у дитинстві разом зіграв із Миколайчуком у фільмі "Білий птах з чорною ознакою". Він поділився спогадами про тодішні кінематографічні пригоди:

"Була повінь сильна, позривало мости. І зйомки зупинилися через те, що проїхати нікуди не можна було. Іван мені запропонував маленьку екскурсію Карпатами. Мене вразило, що Івана знали всі, здається, і він знав усіх".

Лариса Кадочникова, яка зіграла доньку священика також у цій стрічці, розповіла, з Іваном було грати дуже легко:

"Я ніколи не бачила, щоб він замислювався, як йому повернутися, як встати, як сказати. Вся акторська гра була дуже природною".

Іван Миколайчук також чимало зіграв ліричних героїв. У багатьох фільмах була присутня лінія кохання. Його дружина розповіла, що попри всенародну любов до її чоловіка, а особливо жіночої аудиторії, вона з Іваном прожила щасливо:

"У нас прекрасні стосунки були. У нас була дуже бурхлива молодість. Я не відчуваю того, що його немає. Звичайно, фізично його немає, але морально він завжди біля мене. Він так любив родину свою, не знаю, хто ще так може, але правду він любив понад усе".

Власне, за правду в УРСР він носив тавро "неблагонадійного". Дитинство в гуцульському селі, раннє кохання, рання кар'єра, рання смерть. Якби Іван Миколайчук жив не у закритому суспільства, він став би героєм не лише національного, а й світового кінематографу.

У 70-ті, коли розпочалася гонитва за діячами культури, страшним ударом для Миколайчука став арешт Сергія Параджанова. Пізніше і його кваліфікували як людину ворожої ідеології, заборонили знімати та грати. У 1979-му році йому вдалося відзняти фільм "Вавилон XX", який завойовує приз "За кращу режисуру" на Всесоюзному кінофестивалі в Душанбе.

Подальша режисерська доля не склалась через "націоналістичний ухил" у культурі. У 1983-му були написані "Небилиці про Івана", а у 1984-му режисер готувався до роботи над фільмом за цим сценарієм, та його постановку було дозволено лише восени 1986 року. На жаль, через важку хворобу, розпочати зйомки фільму він так і не зміг.

Помер Іван Миколайчук 3 серпня 1987 року, у 46 років. Ще у 30-ті роки кінодіячу поставили страшний діагноз - виразка шлунку. Його дружина Марія Миколайчук згадувала, що вже під час праці над стрічкою "Вавилон XX" він часто скаржився на болі. Після цієї картини йому і зовсім стало погано. В останній рік життя Іван сильно хворів. Дружина розповідала, що його останній холодний поцілунок пам'ятає досі.

Іван Миколайчук посмертно став лауреатом Шевченківської премії 1988 року та за петицією Президента України Петра Порошенка отримав почесне звання "Героя України" у 2016 році.

Цікаві факти з життя Івана Миколайчука:

односельчани розповідали, що того року, як помер Іван Миколайчук, до села Чорториї прилітали лебеді, яких прозвали Івановими;

мрія Івана була - накрити стіл на 5 км і пригостити напоями та стравами всіх із рідного села;

перед зйомками фільму "Бур'ян" Миколайчук голодував, щоб його герой мав виснажений вигляд;

провидиця напророкувала Івану 25 років життя. Він помер на 4-й день після 25-ї річниці шлюбу;

фільм "Тіні забутих предків" здобув 39 міжнародних нагород, 28 призів на кінофестивалях у 21 країні, за це він потрапив до Книги рекордів Гіннеса (Миколайчуку під час знімання стрічки було 23 роки);

його батько помер від раку під час зйомок фільму "Тіні забутих предків";

знімався паралельно у двох фільмах "Тіні забутих предків" та "Сон", де зіграв молодого Тараса Шевченка;

на честь Івана Миколайчука назвали астероїд головного поясу - "8244 Миколайчук".

Як вшановували пам'ять Миколайчука на його рідній Буковині, дивіться у сюжеті "5 каналу".
Втілити нереалізований проект Миколайчука має намір кінооператор Юрій Гармаш. За розповідями Миколайчука він написав сценарій фільму "Тисяча снопів вітру".

"Наскільки Іван це яскраво і образно розповідав, і минуло 30 років - і я все це написав, прокинувся о 2 ночі і зрозумів, як написати першу фразу і як написати. Практично, до 6 ранку - написав це", - розповідає кінооператор. Вважає, поява фільму, який не вдалося відзняти Миколайчукові, стане найкращим пам'ятником і згадкою про великого актора.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кінофестиваль

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван миколайчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'яті Івана Миколайчука: цікаві факти життя, спогади колег і рідних, містична смерть

# data[].attributes.attachment_link.description
15 червня - дуже важливий день для українського кінематографу. Рівно 77 років тому народився Іван Миколайчук, якого українці знають як Івана Палійчука з фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Утім Миколайчук був не лише талановитим актором, він також написав 9 сценаріїв та здійснив 2 режисерські роботи.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Білий птах із чорною ознакою": відреставрована версія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенда українського кіно: зіркова історія Івана Миколайчука

# data[].attributes.headline
КОВАЛЕНКО АНАСТАСІЯ.Олександр Петрович Довженко був значно ширше своєї професії режисера кіно і сценариста. Режисура була тільки одним з зовнішностей цього дивовижного Олександр Петрович Довженко був значно ширше своєї професії режисера кіно і сценариста. Режисура була тільки одним з зовнішностей цього дивовижного  художника, мислителя і сперечальника. Паустовський у своїй статті «Олександр Довженко» писав: «Люди, що працюють в будь-яких областях, помітно діляться на три категорії : на тих, хто вже у своїй професії, тих, хто точно входить в її рамки і, нарешті, на тих, хто значно ширше своєї професії. Ці останні звичайно бувають людьми неспокійними і кипучими. Вони - справжні творці. У кіно Довженко прийшов лише в 32 роки, а до цього було навчання в парафіяльному та міському училищах.Так сталося, що Довженко деякий час був активістом Українського сепаратистського буржуазного руху. Пізніше в «Автобіографії» про цей епізод зі свого життя він писав: «Українське сепаратистський буржуазний рух здавався мені в ту пору самим крайнім революційним рухом, самим лівим, отже, найкращим ... Таким чином, я ввійшов у революцію не в ті двері ». Олександр Довженко вперше заявив про себе як про цікавий і самобутній майстра після зйомки картини «Звенигора» (1928), де він у незвичайній манері поєднав революційний епос, сатиру та лірику.У 1930 році Довженко зняв один зі своїх найвідоміших фільмів «Земля», який отримав визнання як в СРСР, так і за кордоном. Новаторським кіномовою режисер розповів про боротьбу за колективізацію, соціальних процесах, які ламали підвалини селянського життя. Етапними роботами стали фільми «Іван», «Аероград», «Щорс». Ще під час роботи над картиною «Іван» (1932) Довженко зближується зі Сталіним. Вони переписуються, глава країни часто приймає режисера у себе. Картина «Щорс» (1939) була знята за прямою вказівкою Сталіна, який безпосередньо втручався в процес створення фільму. Настільки тісний зв'язок з вищою владою має зворотний бік. Поступово накопичуються протиріччя між власним поглядом художника на творчість і офіційною ідеологією. Але доля одного з провідних діячів національного і світового кіномистецтва склалася трагічно. Він був також автором документально-публіцистичних фільмів, п'єс, автобіографічної повісті "Зачарована Десна" (1957 p.), кіноповісті "Повість полум'яних літ" (1944 — 1945 pp., екранізована в 1961 р. Ю.Солнцевою) тощо. Митець надзвичайної сили, О.Довженко змушений був багато в чому обмежити творчий пошук, коли після фільму "Земля" його розпочала переслідувати офіційна критика. Зокрема, нереалізованим залишився його намір екранізувати повість М.Гоголя "Тарас Бульба", сценарій до якої був написаний 1940 р. "Автобіографія", "Записні книжки" О.Довженка засвідчують велич його творчої обдарованості.

# data[].attributes.subject
КОВАЛЕНКО АНАСТАСІЯ.Олександр Петрович Довженко був значно ширше своєї професії режисера кіно і сценариста. Режисура була тільки одним з зовнішностей цього дивовижного Олександр Петрович Довженко був значно ширше своєї професії режисера кіно і сценариста. Режисура була тільки одним з зовнішностей цього дивовижного  художника, мислителя і сперечальника. Паустовський у своїй статті «Олександр Довженко» писав: «Люди, що працюють в будь-яких областях, помітно діляться на три категорії : на тих, хто вже у своїй професії, тих, хто точно входить в її рамки і, нарешті, на тих, хто значно ширше своєї професії. Ці останні звичайно бувають людьми неспокійними і кипучими. Вони - справжні творці. У кіно Довженко прийшов лише в 32 роки, а до цього було навчання в парафіяльному та міському училищах.Так сталося, що Довженко деякий час був активістом Українського сепаратистського буржуазного руху. Пізніше в «Автобіографії» про цей епізод зі свого життя він писав: «Українське сепаратистський буржуазний рух здавався мені в ту пору самим крайнім революційним рухом, самим лівим, отже, найкращим ... Таким чином, я ввійшов у революцію не в ті двері ». Олександр Довженко вперше заявив про себе як про цікавий і самобутній майстра після зйомки картини «Звенигора» (1928), де він у незвичайній манері поєднав революційний епос, сатиру та лірику.У 1930 році Довженко зняв один зі своїх найвідоміших фільмів «Земля», який отримав визнання як в СРСР, так і за кордоном. Новаторським кіномовою режисер розповів про боротьбу за колективізацію, соціальних процесах, які ламали підвалини селянського життя. Етапними роботами стали фільми «Іван», «Аероград», «Щорс». Ще під час роботи над картиною «Іван» (1932) Довженко зближується зі Сталіним. Вони переписуються, глава країни часто приймає режисера у себе. Картина «Щорс» (1939) була знята за прямою вказівкою Сталіна, який безпосередньо втручався в процес створення фільму. Настільки тісний зв'язок з вищою владою має зворотний бік. Поступово накопичуються протиріччя між власним поглядом художника на творчість і офіційною ідеологією. Але доля одного з провідних діячів національного і світового кіномистецтва склалася трагічно. Він був також автором документально-публіцистичних фільмів, п'єс, автобіографічної повісті "Зачарована Десна" (1957 p.), кіноповісті "Повість полум'яних літ" (1944 — 1945 pp., екранізована в 1961 р. Ю.Солнцевою) тощо. Митець надзвичайної сили, О.Довженко змушений був багато в чому обмежити творчий пошук, коли після фільму "Земля" його розпочала переслідувати офіційна критика. Зокрема, нереалізованим залишився його намір екранізувати повість М.Гоголя "Тарас Бульба", сценарій до якої був написаний 1940 р. "Автобіографія", "Записні книжки" О.Довженка засвідчують велич його творчої обдарованості.

# data[].attributes.headline
Олександр Довженко

# data[].attributes.subject
Олександр Довженко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко:невідомі факти

# data[].attributes.attachment_link.description
10 невідомих широкій аудиторії фактів з життя українського режисера та патріота Олександра Довженка. 1. Сім’я Автопортрет...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Новатор, який всім серцем любив Україну - Історія режисера Олександра Довженка

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко. Земля

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Скрыпник

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в огні. Олександр Довженко.avi

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
RVISION: Советские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Тени забытых предков (1964) фильм

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Ступка, вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вадим Новасартов

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Ступка. Монолог Тараса Бульбы.

# data[].attributes.attachment_link.title
Київстар. Богдан Ступка: любіть Україну

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Правила життя легендарного актора Богдана Ступки

# data[].attributes.attachment_link.title
Найвідоміший актор незалежної України: історія Богдана Ступки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Dенис Куzнецов

# data[].attributes.attachment_link.title
Вогнем і мечем 1999.

# data[].attributes.attachment_link.title
Продать веру - продать своих!

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба. Я тебя породил! Я тебя и убью!

# data[].attributes.body
1.Дебютувала Кіра Муратова як кінорежисер на Одеській кіностудії в 1962 році, поставивши спільно з майбутнім чоловіком короткометражний фільм «Біля крутого яру» і повнометражну стрічку «Наш чесний хліб». У 1967 році була знята перша самостійна картина «Короткі зустрічі», а в 1971 році - «Довгі проводи»
2.Народилась у Румунії 1934 року, жила та працювала в Одесі.
3.Кіра Муратова не любила давати інтерв’ю, порівнюючи себе із законсервованою банкою, яку кожен журналіст намагається відкрити.
4.Вона ніколи не ділила акторів на професіоналів і дилетантів. На її думку, акторами народжуються. Так, у її картині «Короткі зустрічі» зіграв Володимир Висоцький. Працюючи над цим фільмом, він навчився хрипіти. До 1967 року співав звичайним голосом, а форсувати його почав лише після ролі геолога у стрічці Муратової.
5. «Мої фільми – це мої лінії обличчя, мої пристрасті, мої страхи. У чорно-білому кіно я відчуваю себе господинею. До того ж у ньому більше переконливої, хронікальної документальності», – пояснювала Муратова.
6. «Кіра – більше своїх фільмів. Як особистість. Вона пережила все – тиск, зупинку картин. Їх клали на полицю, а вона починала своє тихе 40-денне голодування. Наприклад, закрили «Княжну Мері». Щоб подолати біль, Кіра працювала прибиральницею, бібліотекаркою», – пригадала в одному з інтерв’ю Рината Литвинова.