# data[].attributes.headline
Відео уроку зарубіжної літератури

# data[].attributes.subject
Відео уроку зарубіжної літератури

# data[].attributes.body
учитель: Ю. В. Шульга

# data[].attributes.headline
Конспект уроку

# data[].attributes.subject
Конспект уроку

# data[].attributes.headline
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.subject
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ро́берт Шу́ман ( нім. Robert Schumann; 8 червня 1810, Цвікау, Рейнський союз ( Німеччина) - 29 липня 1856, Енденіх, передмістя Бонна, Німецький союз) - видатний німецький композитор-романтик, диригент, музичний критик та громадський діяч.

Роберт Шуман народився у Цвікау 8 червня 1810 в сім'ї книговидавця Августа Шумана. Провчившись чотири роки в приватній школі, у 1820 році Роберт поступив до гімназії Цвікау і вчився там вісім років. Свою музичну освіту він почав у віці шести років, брав уроки музики у місцевого органіста, у віці 10 років почав компонувати, зокрема хорову й оркестрову музику. У гімназії познайомився з творами англійського поета Байрона і німецького поета Жан-Пауля ( Жан-Пауль Фрідріх Ріхтер), ставши їх пристрасним прихильником. Настрої й образи цієї романтичної літератури згодом відбилися в музичній творчості Шумана. У 1827 році він потрапив під музичний вплив австрійського композитора Франца Шуберта і в тому ж році склав кілька пісень.

У дитинстві привчився до професійної літературної роботи, зокрема складав статті для енциклопедії, що виходила у видавництві його батька. А шкільні навчальні твори-реферати Шумана мали такий рівень, що посмертно надруковані були як додаток до зібрання його зрілих журналістських праць. У певний період юнацтва Шуман навіть вагався, чи ставати йому письменником, чи музикантом.

У 1828 році він вступив до Лейпцизького університету, а наступного року перейшов до університету Гейдельберга. Він думав стати юристом, але поступово музика переважила, й успіхи у фортепіанних заняттях вселили йому думку про кар'єру концертуючого піаніста. У 1830 році він отримав у матері дозвіл повністю присвятити себе музиці і повернувся до Лейпцига, де сподівався знайти відповідного наставника. Там він почав брати уроки фортепіано у Фрідріха Віка і композицій у Г. Дорна. Прагнучи стати справжнім віртуозом, він займався з фанатичною завзятістю, але саме це і привело до біди: експериментуючи з механічним пристроєм для зміцнення м'язів руки, він пошкодив палець, і довелося відмовитися від думки про професійну кар'єру піаніста. Тоді Шуман серйозно зайнявся композицією і одночасно музичною критикою. Знайшовши підтримку і співпрацю, Шуман зміг у 1834 заснувати одне з найвпливовіших музичних періодичних видань - "Новий музичний журнал" ( Neue Zeitschrift für Musik), який протягом декількох років редагував і в якому регулярно публікував свої статті. Він зарекомендував себе прихильником нового й борцем з віджилим у мистецтві (принаймні, з тим старим, що було основою консерватизму й міщанства).

У цей час Шуман закохався в дочку свого вчителя - Клару Вік, майбутню видатну піаністку. Молоді люди одружилися 12 вересня 1840 року. У рік одруження Шуман створив близько 140 пісень. Декілька років спільного життя Роберта і Клари протекли щасливо. У них народилося восьмеро дітей; Шуман супроводжував дружину в концертних поїздках, а вона часто виконувала музику чоловіка. Він продовжував компонувати та викладати, а з 1850 по 1853 рік керував концертним життям Дюссельдорфа (на посаді музичного директора). Проте, в 1854 після загострення душевної хвороби Шуман зробив спробу самогубства, і його довелося помістити до лікарні в Енденіху поблизу Бонна, де він помер 29 липня 1856 року.

На честь композитора названо астероїд головного поясу 4003 Шуман - відкритий 8 березня 1964 року.

Шуман - один з яскравих представників романтичного мистецтва 19 століття. Багато в чому споріднена з поезією Г. Гейне, творчість Шумана кидала виклик духовній убогості Німеччини 1820-х - 40-х рр., кликала у світ високої людяності. Спадкоємець Франца Шуберта і К. М. Вебера, Шуман розвивав демократичні і реалістичні тенденції німецького і австрійського музичного романтизму. Його твори тісно пов'язані з традиціями німецької музичної класики. При цьому Шуман увійшов до історії музики як один з найсміливіших новаторів. Розширюючи межі і засоби музичної мови, він прагнув з повнотою і точністю передати, з одного боку, процеси духовного життя, з іншої - життя "зовні" - зв'язки і контрасти явищ, створюючи "драматургію" життя. Звідси, зокрема, його прагнення тісно зближувати музику з літературою, поезією.

Велика частина фортепіанних творів Шумана - цикли з невеликих п'єс лірико-драматичного, образотворчого і "портретного" жанрів, внутрішньо зв'язаних між собою і створюючих сюжетно-психологічну лінію. Один з найтиповіших циклів - "Карнавал" (1835), в якому строкатою плетеницею проходять сценки, танці, маски, жіночі образи (серед них Кіаріна - Клара Вік), музичні портрети Паганіні, Шопена. Близькі до "Карнавалу" цикли "Метелики" (1831, навіяні творчістю Жан-Пауля) і "Давідсбюндлери" (1837). Цикл п'єс "Крейслеріана" (1838, названий за ім'ям літературного героя Ернста Гофманна - музиканта-фантазера Йоганнеса Крейслера) належить до вищих досягнень Шумана. Світ романтичних образів, пристрасна туга, героїчний порив відображені в таких творах Шумана для фортепіано, як "Симфонічні етюди" ("Етюди у формі варіацій", 1834), сонати (1835, 1835-38, 1836), Фантазія (1836-1838), концерт для фортепіано з оркестром (1841-1845). Разом з творами варіаційного і сонатного типів у Шумана є фортепіанні цикли, побудовані за принципом сюїти або альбому п'єс: "Фантастичні уривки" (1837), "Дитячі сцени" (1838), "Альбом для юнацтва" (1848) і ін.

У вокальній творчості Шуман розвивав тип ліричної пісні Ф. Шуберта. У тонко розробленому малюнку пісень Шуман відобразив деталі настроїв, поетичні подробиці тексту, інтонації живої мови. Значно зросла у Шумана роль фортепіанного супроводу, що дає багате окреслення образу і нерідко доводить зміст пісень. Найпопулярніший з вокальних циклів - "Любов поета" на вірші Г. Гейне (1840), що складається з 16 пісень, зокрема "Якщо б квіти вгадали", "Чую пісні звуки", "Я вранці в саду зустрічаю", "Я не серджуся", "У сні я гірко плакав", "Ви злі, злі пісні". Інший сюжетний вокальний цикл - "Любов і життя жінки" на вірші А. Шаміссо (1840). Різноманітні за змістом пісні входять до циклу "Мирти" на вірші Ф. Рюккерта, Й. В. Гете, Р. Бернса, Г. Гейне, Дж. Байрона (1840), "Круг пісень" на вірші Й. Ейхендорфа (1840). У вокальних баладах і піснях-сценах Шуман торкнувся вельми широкого круга сюжетів. Яскравий зразок цивільної лірики Шумана - балада "Два гренадери" (на вірші Р. Гейне). Деякі пісні Шумана - прості сценки або побутові портретні зарисовки: музика їх близька до німецької народної пісні ("Народна пісенька" на вірші Ф. Рюккерта, та ін.).

В ораторії "Рай і Пері" (1843, на сюжет однієї з частин "східного роману" "Лалла Рук" Т. Мура), так само як в "Сценах з Фауста" (1844-53, по Й. В. Гете), Шуман близько підійшов до здійснення своєї давньої мрії про створення опери. Єдина закінчена опера Шумана "Геновева" (1848) на сюжет середньовічної легенди не завоювала визнання на сцені. Творчим успіхом з'явилася музика Шумана до драматичної поеми "Манфред" Дж. Байрона (увертюра і 15 музичних номерів, 1849). У 4 симфоніях композитора (т.з. "Весняна", 1841; 2-а, 1845-46; т.з. "Рейнська", 1850; 4-а, 1841-51) панують світлі, життєрадісні настрої. Чільне місце займають в них епізоди пісенного, танцювального, лірико-картинного характеру.

Шуман вніс великий внесок до музичної критики. Пропагуючи на сторінках свого журналу творчість музикантів-класиків, борючись проти антихудожніх явищ сучасності, він підтримував нову європейську романтичну школу. Шуман батожив віртуозне франтівство, байдужість до мистецтва, що ховається під маскою доброчесності і фальшивої ученості. Головні з вигаданих персонажів, від імені яких виступав Шуман на сторінках друку, - палкий, несамовито зухвалий і іронічний Флорестан і ніжний мрійник Евзебій. Обидва вони втілювали риси вдачі самого композитора.

Ідеали Шумана були близькі передовим музикантам XIX століття. Його високо цінували Фелікс Мендельсон, Гектор Берліоз, Ференц Ліст. У Росії творчість Шумана пропагували А. Г. Рубінштейн, П. І. Чайковський, Г. А. Ларош, діячі "Могутньої купки".

Варіації на тему "Abegg"

Метелики, ор. 2

Танці давидсбюндлерів, соч. 6

Карнавал, ор. 9

Три сонати:

Соната № 1 фа дієз мінор, ор. 11

Соната № 3 фа мінор, ор. 14

Соната № 2 соль мінор, ор. 22

Фантастичні п'єси, ор. 12

Симфонічні етюди, ор. 13

Дитячі сцени, ор. 15

Крейслеріана, ор. 16

Фантазія до мажор, ор. 17

Арабески, ор. 18

Гумореска, ор. 20

Новеллетти, ор. 21

Віденський карнавал, ор. 26

Нічні п'єси, ор. 23

Альбом для юнацтва, ор. 68

Лісові сцени, op. 82

Веселий селянин.

"Коло пісень", ор. 35 (сл. Генріха Гейне, 9 пісень)

"Мірти", ор. 25 (на вірші різн. поетів, 26 пісень)

"Коло пісень", ор. 39 (сл. Йозефа фон Ейхендорфа, 20 пісень)

"Любов і життя жінки", ор. 42 (сл. Адельберта фон Шаміссо, 8 пісень)

"Любов поета", ор. 48 (сл. Гейне, 16 пісень)

"Сім пісень. Пам'яті поетеси Єлизавети Кульман", ор. 104 (1851)

"Стихотворения королевы Марии Стюарт", ор. 135, 5 пісень (1852)

"Геновева". Опера (1848)

Три струнних квартети

Фортепіанний квинтет мі бемоль мажор, соч. 44

Фортепіанний квартет мі бемоль мажор, соч. 47

Вокальні твори перекладені українською

Переклади Дмитра Ревуцького:

Переклади Юрія Отрошенка:

Житомирский Д. В. Роберт и Клара Шуман в России. - М., 1962.

Житомирский Д. В. Роберт Шуман: Очерк жизни и творчества. - М., 1964.

Карминский М. В. Драматургия жизни Роберта Шумана // Харківські асамблеї-1995. Міжнародний музичний фестиваль "Роберт Шуман і мистецька молодь": Збірка матеріалів / Упорядник Г. І. Ганзбург. - Харків, 1995. - С. 7-18.

Роберт Шуман и перекрестье путей музыки и литературы: Сб. науч. трудов. / Сост. Г. И. Ганзбург. - Харьков: РА - Каравелла, 1997. - 272 c. ISBN 966-7012-26-3.

Воспоминания о Роберте Шумане / Составление, комментарии, предисловие О. В. Лосевой. Пер. А. В. Михайлова и О. В. Лосевой. - М.: Композитор, 2000.

Ганзбург Г. Песенный театр Роберта Шумана // Музыкальная академия. - 2005. - № 1. - С. 106-119.

Ганзбург Г. Театральзация и драматизация камерных жанров в вокальной музыке Р. Шумана // Искусство музыки: теория и история. - 2012. - Выпуск 5.

Ганзбург Г. Театрализация в вокальных циклах Роберта Шумана: Исследование. - Saarbrücken: LAP Lambert Academic Publishing, 2012. - 128 с. ISBN 978-3-659-10435-0

Грохотов С. В. Шуман и окрестности. Романтические прогулки по "Альбому для юношества". М., 2006. ISBN 5-89817-159-2

Грохотов С. В. Шуман: Карнавал. - М., 2009. ISBN 978-5-89817-285-5

Шуман Р. "Не сержусь я...": Із циклу "Любов поетова": Ор.48, № 7 /Сл. Г.Гейне; Пер. Д.Ревуцького. - К.: Книгоспілка, [Б.р.]. - 3 с.

Шуман Р. "У сні я тяжко плакав...": Ор.48, № 12 / Сл. Г.Гейне; Пер. Д.Ревуцького. - К.: Книгоспілка, [Б.р.]. - 3 с. - (Вок. б-ка). - Літ. текст: укр.,рос.

Юрій Отрошенко. П'єси і переклади співаної поезії - К. : "Арт Економі" - 2012 - 388 с.

Lutz D. Schmadel, International Astronomical Union. Dictionary of Minor Planet Names. - 5-th Edition. - Berlin Heidelberg New-York : Springer-Verlag, 2003. - 992 с. - ISBN 3-540-00238-3.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роберт Шуман - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ро́берт Шу́ман ( нім. Robert Schumann; 8 червня 1810, Цвікау, Рейнський союз ( Німеччина) - 29 липня 1856, Енденіх, передмістя Бонна, Німецький союз) - видатний німецький композитор-романтик, диригент, музичний критик та громадський діяч. Роберт Шуман народився у Цвікау 8 червня 1810 в сім'ї книговидавця Августа Шумана.

# data[].attributes.headline
Поетичний практикум<

# data[].attributes.body
Поетичний практикум

# data[].attributes.headline
Створення ментальної карти

# data[].attributes.subject
Створення ментальної карти

# data[].attributes.headline
Прислів'я про книги

# data[].attributes.subject
Прислів'я про книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Народні прислів

# data[].attributes.body
Для чого потрібна людині книга

# data[].attributes.attachment_link.title
Марк Твен. Пригоди Тома Сойєра

# data[].attributes.attachment_link.description
Минуло хвилини зо дві, а може, й менше - і він забув про всі свої злигодні. І не тому, що вони були не такі прикрі й гіркі, як злигодні дорослих людей,- просто їх на якийсь час витіснило нове непереборне захоплення, точнісінько так, як і доросла людина забуває своє горе, збуджена якимсь новим, цікавим для неї ділом.

# data[].attributes.headline
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.subject
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марк Твен

англ. Mark Twain

Ім'я при народженні

Samuel Langhorne Clemens, Семюель Ленггорн Клеменс

Псевдонім

Марк Твен

Народився

30 листопада 1835
Флорида, штат Міссурі, США

Помер

21 квітня 1910 (74 роки)
Реддінг, штат Коннектикут, США
· гострий інфаркт міокарда

Поховання

Громадянство

США

Національність

американець

Місце проживання

Будинок Марка Твена

Діяльність

проза

Мова творів

і німецька

Роки активності

1864 - 1910

Напрямок

реалізм

Жанр

роман, повість, оповідання, стаття, есе, памфлет

Magnum opus

Пригоди Гекльберрі Фінна

Членство

Американська академія мистецтв та літератури

Конфесія

атеїзм

Мати

[2]

Діти

, і

Автограф

Нагороди

Марк Твен у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Марк Твен ( англ. Mark Twain, вимовляється Твейн), справжнє ім'я: Сем'юел Ленггорн Клеменс ( англ. Samuel Langhorne Clemens; 30 листопада 1835 Флорида, штат Міссурі - 21 квітня 1910, Реддінг, штат Коннектикут) - американський письменник, гуморист, сатирик, публіцист, видавець. Найвідомішими творами є "Пригоди Тома Соєра" та "Пригоди Гекльберрі Фінна".

Вільям Фолкнер писав, що він був "першим по-справжньому американським письменником, і всі ми з того часу - його наступники", а Ернест Хемінгуей писав, що "вся сучасна американська література вийшла з однієї книжки Марка Твена, яка називається „Пригоди Гекльберрі Фінна"".

Народився в сім'ї збіднілого теннессійського купця Джона-Маршала Клеменса (11 серпня 1798 - 24 березня 1847) і Джейн Лемптон-Клеменс (18 червня 1803 - 27 жовтня 1890 року). Він був шостою дитиною у сім'ї, в якій було семеро дітей і тільки четверо з них вижило.

Коли Маркові Твену виповнилося чотири роки, його сім'я переїхала у місто Ганнібал, де був річковий порт на Міссісіпі. Згодом Ганнібал стане прообразом містечка Сент-Пітерсберг у знаменитих романах "Пригоди Тома Соєра" та "Пригоди Гекльберрі Фінна". На той час штат Міссурі був рабовласницьким, тому вже тоді Марк Твен зміг ознайомитися із рабством, яке буде згодом описувати й засуджувати у своїх творах.

У березні 1847 року, коли Марку Твену було 12 років, його батько помер від пневмонії. Наступного року Марк почав працювати помічником у друкарні. З 1851 року займався набором (друком) і редагуванням статей та гумористичних нарисів для газети "Ганнібальський часопис", власником якої був його брат Оріон. У віці 18 років він залишив Ганнібал, працював у друкарнях Нью-Йорка, Філадельфії, Сент-Луїса та інших міст. Він займався самоосвітою, багато часу проводячи в бібліотеці, таким чином отримуючи стільки знань, скільки він би зміг одержати, закінчивши звичайну школу. У віці 22 років Твен повернувся в штат Міссурі. На шляху до Нового Орлеану Марк Твен подорожував на пароплаві. Тоді ж у нього з'явилася мрія стати капітаном корабля. У цей час така робота була вельми високооплачуваною - середня зарплата становила $250 на місяць, що дорівнює сьогоднішнім $155 000 на рік.

Тоді пароплави будувалися із ненадійного легкозаймистого дерева і ніякі освітлювальні прилади, лампи, свічки вночі не були дозволені, оскільки це робило подорожі дуже ризикованими й небезпечними. Капітан пароплава мусив бути добре обізнаним із маршрутом, з берегами і портами річки, щоб у будь-якому з них бути спроможним зупинитися. Твен за два роки надзвичайно ретельно вивчив 2 000 миль (3 200 кілометрів) річки Міссісіпі і у 1859 році отримав диплом капітана корабля. Навчаючись, Семюель заохочував свого молодшого брата працювати з ним. Але Генрі загинув 21 червня 1858 року, коли пароплав, на якому він працював, вибухнув. Марк Твен передбачив цю смерть - вона йому приснилася за місяць до того. Цей випадок зацікавив його парапсихологією. Згодом він став членом Товариства Психічних Досліджень (Society for Psychical Research). Марк Твен вважав, що він насамперед винен у смерті свого брата і почуття провини не покидало його аж до смерті. Однак він продовжував працювати на річці доти, поки не спалахнула Громадянська війна і судноплавство на Міссісіпі припинилося.

Семюелеві Клеменсу довелося стати солдатом війська Конфедерації. Утім за два тижні він дезертирував з армії Півдня і рушив на захід, до брата в Неваду. Тоді саме пройшла чутка, що в диких преріях цього штату знайшли срібло й золото. Тут Семюель працював цілий рік на срібному руднику. Паралельно він писав гумористичні оповідання для газети "Терріторіал ентерпрайз" у Вірджинія-Сіті й у серпні 1862 року одержав запрошення стати її співробітником. Тоді ж Семюель Клеменс узяв собі за псевдонім вислів лотових на Міссісіпі, які викрикували "mark twain" ("марка 2 фатоми"), що означало достатню глибину для безпечного плавання.

Протягом декількох років він працював у різних газетах як репортер і фейлетоніст. Крім цього, він заробляв додаткові кошти публічним читанням своїх гумористичних оповідань. Як кореспонденту "Альта Каліфорнія" йому вдалося взяти участь у середземноморському круїзі на пароплаві "Квакер-Сіті", під час якого він зібрав матеріал для своєї першої книги "Простаки за кордоном". Тоді ж письменник побував і на території сучасної Україні, відвідавши такі міста, як Одеса, Севастополь та Ялта. Побував також і в резиденції російського імператора в Лівадії.

Поява 1869 року повісті "Простаки за кордоном" викликала деякий інтерес з боку публіки через рідкісне для тих років поєднання добротного південного гумору й сатири. Таким чином, літературний дебют Марка Твена відбувся. Крім того, у лютому 1870 року він одружився із сестрою свого друга Ч. Ленгдона, з яким познайомився під час круїзу, - Олівією.

Наступною успішною книгою Семюеля Клеменса став написаний у співавторстві з Чарльзом Ворнером роман "Позолочене століття". Стилі співавторів серйозно різнилися, але з іншого боку роман припав до смаку читачам настільки, що назвою роману охрестили час правління президента Гранта. 1876 року побачила світ нова книга Марка Твена, що не тільки закріпила його роль видатного американського письменника, але й назавжди внесло його ім'я в історію світової літератури - "Пригоди Тома Соєра". Письменник згадав дитинство в Ганнібалі й своє життя в ті роки. І от на сторінках книги з'явилися описи містечка Сент-Пітерсберг, у якому легко можна впізнати Ганнібал, як, утім, і безліч інших дрібних населених пунктів, які розкинулися на берегах Міссісіпі. А Том Соєр був схожий на юного Семюеля Клеменса, який дуже не любив школу й у 9 років уже палив.

Успіх книги перевершив усі сподівання. Книга, наповнена простим гумором і написана доступною мовою, сподобалася широкому загалу звичайних американців. Це визнання читачів Твен закріпив наступною книгою, яка також не розраховувалася на витончені смаки літературних критиків. Повість "Принц і жебрак", яка вийшла друком у 1882 році, переносить читачів в Англію епохи Тюдорів. Захоплюючі пригоди поєднуються в цій повісті з мрією простого американця розбагатіти.

Історична тема зацікавила письменника. У передмові до свого нового роману "Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура" Твен написав:

"Якщо хто-небудь схильний засуджувати нашу сучасну цивілізацію, що ж, перешкодити цьому не можна, але непогано іноді провести порівняння між нею і тим, що робилося на світі раніш, а це повинно заспокоїти і вселити надію".

До 1884 року Марк Твен був уже відомим літератором і до того ж ще і став успішним бізнесменом. Він заснував видавничу фірму, номінально очолену Ч. Л. Вебстером, чоловіком його племінниці. Однією з перших книг, опублікованих власним видавництвом, стали його "Пригоди Гекльберрі Фінна". Твір, який, за визнанням критиків, став найкращим у творчості Марка Твена, задумувався як продовження "Пригод Тома Соєра". Однак він вийшов набагато складнішим і багатошаровим. Позначилося те, що письменник створював його протягом майже 10 років. У цій книзі Твен вперше в американській літературі використовував розмовну мову американської глибинки.

Серед інших книг, випущених видавництвом Марка Твена, можна назвати "Спогади" вісімнадцятого президента США У. С. Гранта. Вони стали бестселером і принесли на певний час родині Семюеля Клеменса бажане матеріальне благополуччя.

Видавнича фірма Марка Твена успішно існувала аж до економічної кризи 1893 - 1894 років. Бізнес письменника не витримав жорстокого удару й збанкрутував. Але справи й до цього останнім часом йшли не блискуче. Ще в 1891 році Марк Твен із метою економії коштів був змушений перебратися в Європу. Час від часу він приїжджав в Сполучені Штати, намагаючись виправити своє матеріальне становище. Після розорення він довго не визнає себе банкрутом. Зрештою йому вдається домовитися з кредиторами про відстрочку виплати боргів. Це він зміг зробити тільки 1898 року. За цей час Марк Твен написав кілька творів, серед яких його найсерйозніша історична проза - "Особисті спогади про Жанну д'Арк" (1896), а також "Роззява Вільсон" (1894), "Том Соєр за кордоном" (1894) і "Том Соєр-детектив" (1896). Але жоден з них не мав того успіху, що супроводжував минулі книги Твена.

До кінця XIX століття в США почали публікувати зібрання творів Марка Твена, ставлячи тим самим його в розряд класиків минулих днів. Однак XX-те століття Марк Твен ознаменував творами, покликаними викривати неправду й несправедливість: "Людина, що ходить у пітьмі", "Сполучені Лінчуючі Штати", "Монолог царя", "Монолог короля Леопольда в захист його панування в Конго". Проте американці, які знали його як класика "легкої" літератури, не сприйняли ці твори. У 1901 році він одержав почесний ступінь доктора красного письменства від Єльського університету. У наступному році - почесний ступінь доктора права від Міссурійського університету. Він дуже пишався цими званнями. Для людини, яка у 12 років покинула школу, визнання його таланту науковою спільнотою знаменитих університетів було дуже приємним.

У 1906 році Твен найняв особистого секретаря, яким став А. Б. Пейн. Секретар висловив своє бажання написати книгу про життя письменника. Однак Марк Твен і сам уже кілька разів сідав за стіл, з метою написати автобіографію. У результаті письменник почав диктувати Пейнові історію свого життя. Через рік його знову відзначили науковим ступенем. Він одержав почесний ступінь доктора красного письменства від Оксфордського університету.

До того часу він уже тяжко хворів, а більшість членів його родини померли один за одним. Письменника турбували жорстокі напади стенокардії. Зрештою 21 квітня 1910 року у віці 74 років Марк Твен помер.

Його останній твір - сатирична повість "Таємничий незнайомець" була опублікована посмертно 1916 року за незавершеним рукописом.

Марк Твен працював над автобіографією з 1870 по 1905 рік, але так і не завершив її. У своєму заповіті письменник окремо прописав особливі інструкції, згідно з якими його біографію можна видати лише через 100 років після його смерті, а окремі її частини - взагалі не раніше, ніж через 500 років. Такі доволі дивні умови у заповіті Марка Твена пояснюються тим, що він у своїх мемуарах був дуже відвертим - як щодо того, що стосувалося його самого, так і в розповідях про сучасне йому оточення. Розмірковуючи про війни, релігії, політику та політиків, Марк Твен не добирав висловів, тому й боявся, що окремі судження, будучи оприлюдненими, можуть викликати гнів згаданих ним осіб або й їхніх нащадків.

Своєрідний столітній "карантин" на публікацію автобіографії Марка Твена закінчився у 2010 році, відтак того року в США побачив світ перший із трьох томів спогадів письменника.

Найбільшим внеском Твена в американську й світову літературу вважається роман "Пригоди Гекльберрі Фінна". Багато хто вважає це взагалі найкращим літературним твором, коли-небудь створеним у США[джерело? ]. Також великою популярністю користуються "Пригоди Тома Соєра", "Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура" і збірник автобіографічних оповідань "Життя на Міссісіпі". Марк Твен починав свою кар'єру з невибагливих гумористичних куплетів, а закінчував повними тонкої іронії нарисами людських звичаїв, гостро сатиричними памфлетами на соціально-політичну тематику і філософсько-глибокими й при цьому доволі песимістичними роздумами про долю цивілізації.

Багато публічних виступів і лекцій були втрачені або не були записані, окремі твори й листи були заборонені до друку самим автором за його життя і на десятиліття після смерті.

Твен був прекрасним оратором. Він допоміг створити[джерело? ] і популяризувати американську літературу як таку з її характерною тематикою і яскравою незвичайною мовою. Отримавши визнання й популярність, Марк Твен багато часу приділяв пошуку молодих літературних талантів і допомагав їм пробитися, використовуючи свій вплив і придбану ним видавничу компанію.

Твен захоплювався наукою та науковими проблемами. Він дуже дружив із Ніколою Теслою, вони багато часу проводили разом у лабораторії Тесли. До свого роману "Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура" Твен ввів подорож у часі, в результаті якого багато сучасних технологій опинилися в Англії часів Короля Артура. Технічні подробиці, які наводяться в романі, свідчать про знайомство Твена з досягненнями сучасної йому науки.

Двома іншими найвідомішими захопленнями Марка Твена були гра на більярді й куріння люльки. Відвідувачі будинку Твена іноді говорили, що в кабінеті письменника стояв такий густий тютюновий дим, що самого господаря майже не можна було розгледіти.

Твен був відомою особою Американської антиімперської ліги, яка протестувала проти американської анексії Філіппін. У відповідь на ці події, в яких загинуло близько 600 чоловік, він написав "Інцидент на Філіппінах", але твір було опубліковано тільки в 1924 році, через 14 років після смерті Твена.

Час від часу деякі твори Твена заборонялися американською цензурою з різних причин. В основному це пояснювалося активною громадянською та соціальною позицією письменника. Деякі твори, які могли б образити релігійні почуття людей, Твен не друкував на прохання своєї сім'ї. Так, наприклад, "Таємничий незнайомець" залишався неопублікованим до 1916 року. А самою суперечливою роботою Твена, мабуть, була гумористична лекція в паризькому клубі, опублікована під назвою "Роздуми про науку онанізму". Центральна ідея лекції була такою: "Якщо вже потрібно ризикнути життям на сексуальному фронті, то не мастурбуйте занадто багато". Есе було опубліковано лише в 1943 році обмеженим накладом у 50 екземплярів. Ще кілька антирелігійних творів залишалися ненадрукованими до 1940-х років.

З поглядами Марка Твена на ідеальну форму правління і політичний режим можна ознайомитися, прочитавши його промову "„Лицарі праці" - нова династія", з якою 22 березня 1886 року він виступив у місті Гартфорді, на засіданні клубу "У понеділок увечері". Вперше ця промова під заголовком "Нова династія" була опублікована в вересні 1957 року в журналі "New England Quarterly".

Марк Твен дотримувався позиції, що влада повинна належати тільки і тільки народу. Він вважав, що

Влада однієї людини над іншими означає пригнічення - незмінно і завжди пригнічення; хай не завжди свідоме, навмисне, обдумане, не завжди суворе, або тяжке, або жорстоке, або огульне, - але так чи інакше - завжди пригнічення в тому чи іншому вигляді. Кому не вручи владу, вона неодмінно проявиться в пригніченні. Дайте владу дагомейському цареві - і він відразу почне перевіряти влучність своєї новенької скорострільної гвинтівки на кожному, хто проходить повз його палац; люди будуть падати один за іншим, але ні йому, ні його придворним і в голову не прийде, що він робить щось неналежне. Дайте владу голові християнської церкви в Росії - імператору, - і він одним помахом руки, точно відганяючи мошкару, пошле незліченну безліч молодих чоловіків, матерів з немовлятами на руках, сивочолих старців і юних дівчат в неймовірне пекло свого Сибіру, а сам спокійнісінько відправиться снідати, навіть не відчувши, яке варварство тільки що зробив. Дайте владу Костянтинові або Едвардові IV, або Петрові Великому, або Річардові III, - я міг би назвати ще сотню монархів, - і вони переб'ють своїх найближчих родичів, після чого відмінно заснуть, навіть без снодійного ... Дайте владу кому завгодно - і ця влада буде пригнічувати.

Автор підрозділяв людей на дві категорії: гнобителів і пригноблених. Перших небагато - король, жменька інших наглядачів і підручних, а других безліч - це народи світу: найкращі представники людства, робочі люди - ті, хто своєю працею добуває хліб. Марк Твен вважав, що всі правителі, які досі правили у світі, співчували і протегували класам і кланам роззолочених нероб, спритних казнокрадів, невтомних інтриганів, порушників громадського спокою, які думають тільки про свою вигоду. І на думку великого письменника, єдиним правителем або королем повинен бути сам народ:

Але цей король - природжений ворог тих, хто інтригує і говорить красиві слова, але не працює. Він буде нам надійним захистом проти соціалістів, комуністів, анархістів, проти бродяг і корисливих агітаторів, які борються за "реформи", які дали б їм шматок хліба і популярність за рахунок чесних людей. Він буде нам притулком і захистом проти них і проти всіх видів політичної хвороби, зарази і смерті. Як він використовує свою владу? Спочатку - для гноблення. Бо він не більш доброчесний, ніж ті, хто панував до нього, і не хоче вводити нікого в оману. Різниця лише в тому, що він буде пригнічувати меншість, а ті гнобили більшість; він буде пригнічувати тисячі, а ті гнітили мільйони. Але він нікого не буде кидати до в'язниць, нікого не битиме батогами, катувати, спалювати на вогнищах і засилати, не буде змушувати своїх підданих працювати по вісімнадцять годин на день і не буде морити голодом їх сім'ї. Він подбає про те, щоб все було справедливо - справедливий робочий день, справедлива заробітна плата.

Дружина Твена, глибоко віруюча протестантка ( конгрегаціоналістка), так і не змогла "навернути" чоловіка, хоча він намагався за її життя уникати гострих тем. Чимало романів та нарисів Твена (наприклад, "Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура", "Листи з Землі") містять вкрай різкі випади на адресу католицької церкви. В останні роки Твен написав чимало оповідань на релігійну тематику, в яких висміює протестантську етику (наприклад, "Допитлива Бессі").

З посмертно опублікованих матеріалів ясно, що Марк Твен був нескінченно далекий від будь-якої існуючої релігійної конфесії. Свої погляди він підсумував у 1906 році в "Роздумах про релігію":

Тепер поговорімо про істинного Бога, справжнього Бога, великого Бога, найвищого і верховного Бога, дійсного творця реального всесвіту ... - всесвіту, не виготовленого вручну для астрономічної дитячої, але виниклого в безмежній протяжності простору по велінню щойно згаданого справжнього Бога, Бога неймовірно великого і величного, порівняно з яким всі інші боги, міріадами кишать в жалюгідній людській уяві, подібні рою комарів, що загубилося в нескінченності порожнього неба ...
Коли ми досліджуємо незліченні чудеса, пишність, блиск і досконалість цього нескінченного всесвіту (тепер ми знаємо, що всесвіт нескінченний) і переконуємося, що все в ньому, від стеблинки трави до лісових велетнів Каліфорнії, від невідомого гірського потічка до безмежного океану, від ходу припливів і відпливів до величного руху планет, беззаперечно підкоряється суворій системі точних, законів, що не знають винятку, ми осягаємо - не припускаємо, не виводимо, але осягаємо, - що Бог, який єдиної думкою створив цей неймовірно складний світ, а іншою думкою створив керуючі їм закони, - цей Бог наділений безмежною могутністю ...
Чи відомо нам, що він справедливий, добрий, лагідний, милосердний, щедрий? Ні. У нас немає ніяких доказів того, що він володіє хоча б однією з цих якостей, - і в той же час кожен день, що приходить, приносить нам сотні тисяч свідоцтв - ні, не свідоцтв, а незаперечних доказів, - що він не володіє жодною з них.

За повної відсутності в нього будь-якої з тих якостей, які могли б прикрасити бога, вселити до нього повагу, викликати благоговіння і поклоніння, справжній бог, справжній бог, творець неосяжної всесвіту нічим не відрізняється від всіх інших наявних богів. Він кожен день абсолютно ясно показує, що анітрохи не цікавиться ні людиною, ні іншими тваринами - хіба тільки для того, щоб катувати їх, знищувати і отримувати від цього заняття якусь розвагу, роблячи при цьому все можливе, щоб його вічна і незмінна одноманітність йому не приїлася.

- Марк Твен, Роздуми про релігію

Яскраво передає ставлення до релігії його твір "Щоденник Адама", в якому в гострій сатирі критикується можливість у сучасному світі не те, що зберігати, але й розвивати віру в Бога, при чому так, що сам би Бог побачивши, як трактують Біблію, був би шокований.

Перша книжка

Першого успіху як письменник Твен досяг у подорожі. 1867 р. він переконав полковника Мак-Комба спонсорувати його поїздку в Європу і на Близький Схід. У червні як кореспондент "Альта Каліфорнія" у "Нью-Йорк трибюн" Твен плив на пароплаві "Квакер-Сіті" до Європи. У серпні він відвідав Одесу, Ялту і Севастополь (в "Одеському віснику" від 24 серпня поміщений "Адрес" американських туристів, який написав Твен. Він, у складі делегації корабля, відвідав у Лівадії резиденцію російського імператора.

Листи, написані ним в подорожі по Європі, відправлялися і друкувалися в газеті. А після повернення ці листи лягли в основу книги "Простаки за кордоном". Книжка вийшла в 1869 році, поширювалася за передплатою і мала величезний успіх. До самого кінця його життя багато знали Твена саме як автора "Простаків за кордоном". За свою письменницьку кар'єру Твен помандрував по Європі, Азії, Африці й навіть Австралії.

1870-го року, на піку успіху від "Простаків за кордоном", Твен одружився з Олівією Ленгдон і переїхав до міста Баффало, штат Нью-Йорк. Звідти він перебрався до міста Гартфорда, штат Коннектикут. У цей період він часто читав лекції в США і Англії. Потім він почав писати гостру сатиру, різко критикуючи американське суспільство і політиків, це особливо помітно у збірці "Життя на Міссісіпі", написаній 1883 року.

За його книжками в Україні створено стрічки:

Kaplan, Fred (October 2007). "Chapter 1: The Best Boy You Had 1835-1847", The Singular Mark Twain. Doubleday. ISBN 0-385-47715-5. . Cited in "Excerpt: The Singular Mark Twain". About.com: Literature: Classic. Retrieved on 2006-10-11.

Philip S. Foner, Mark Twain: Social Critic (New York: International Publishers, 1958), p.13, cited in Helen Scott's "The Mark Twain they didn't teach us about in school" (2000) in the International Socialist Review 10, Winter 2000, pp.61-65, at http://www.marxists.de/culture/twain/noteach.htm#n2 [Архівовано 16 червня 2002 у Wayback Machine.]

For more of an account of Twain's involvement with parapsychology see Blum, Deborah, Ghost Hunters: William James and the Search for Scientific Proof of Life After Death". Penguin Press, (2006).

Боровський Олег Сто років чекання. У США вперше вийшли друком спогади Марка Твена. [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] // "Україна Молода" за 19 листопада 2010 року

http://knigosite.ru/read/67680-rycari-truda-novaya-dinastiya-tven-mark.html[недоступне посилання з квітня 2019] Марк Твен. "„Лицарі праці"- нова династія"

Любко Дереш про Миколу Гоголя, Марка Твейна, Ніколу Теслу, Альберта Ейнштейна, Стівена Кінґа / Л. Дереш. - Київ : Грані-Т, 2007. - 71 c. - (Серія "Життя видатних дітей"). - ISBN 978-966-465-084-4

Михайло Москаленко. Нариси з історії українського перекладу. 6 // Всесвіт № 11-12б 2006

Твен Марк // Зарубіжні письменники. Енциклопедичний довідник : у 2 т. / за ред. Н. Михальської та Б. Щавурського. - Тернопіль : Навчальна книга - Богдан, 2006. - Т. 2 : Л - Я. - С. 588. - ISBN 966-692-744-6.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марк Твен - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Марк Твен англ.

# data[].attributes.headline
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.subject
Матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.attachment_link.title
Кюї Цезар Антонович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Цезар Антонович Кюї (уроджений Цезарій-Веніамін Кюї, Cesarius-Benjaminus Cui; 6 (18) січня 1835 - 13 березня 1918) - російський композитор та музичний критик, член "Могутньої купки" і Біляївського гуртка, професор військової фортифікації, інженер-генерал.

# data[].attributes.headline
матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.subject
матеріал з Вікіпедії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Е́двард Га́геруп Гріг ( норв. Edvard Hagerup Grieg; 15 червня 1843, Берген, Норвегія - 4 вересня 1907, там само) - норвезький композитор періоду романтизму, музичний діяч, піаніст, диригент, основоположник норвезької професійної композиторської школи.

Едвард Гріг походить із Бергена - другого за значенням міста Норвегії після столиці Осло, порту із давньою історією. Берген відомий мистецтвом народних скрипалів - хардингфелерів. На основі народної музики виникла професійна школа скрипалів, засновником якої був Уле Булль.

Народився Гріг 15 червня 1843 р. в невеликому будинку біля рибного базару, на старій вулиці Странгатен. Усього в сім'ї народилося три доньки - Марен (1837 р.н.), Інгебьорг Бенедикта (1838 р.н.) та Елізабет Кімбел (1845 р.н.) і двоє синів - Йон (1840 р.н.) та Едвард.

Засновником норвезької лінії Грігів був шотландський емігрант Александр Гріг (1739-1803). Успішно займався торгівлею та був призначений англійським консулом - цю посаду успадкували його син Йон Гріг та онук Александр Гріг (1806-1875), батько композитора. Він одружився з Гезіні Хагеруп (Gesine Judithe Hagerup), донці губернатора та парламентаря Едварда Хагерупа.

Прадід Нільс Хаслунн (батько Марен Регіни Хаслунн, дружини Йона Гріга) у 1765 р. організував першу міську музичну спілку " Гармонія ". Гезіна Хагеруп була талановитою піаністкою, навчалася в Гамбурзі під керівництвом Альберта Метфесселя. Влаштовувала домашні музичні концерти та брала участь у виступах спілки "Гармонія". Вдома виконували твори Моцарта, Глюка. Музиці систематично навчали всіх дітей в родині Гріга. Старший брат Йон Гріг був віолончелістом, навчався у Лейпцизькій консерваторії. Едварда матір почала вчити грі на фортепіано з шести років. За спогадами композитора, матір була вимогливою вчителькою, "Але моя нерозважлива схильність до мрій вже тоді почала створювати мені ускладнення, які й потім переслідували мене довго-довго. І якби не успадкував я від матері, окрім музичної обдарованості, ще непереборну енергію, мені, мабуть, так ніколи б і ні в чому не вдалося перейти від мрій до справи". Едвардові передалося материне захоплення музикою Моцарта - у подальшому він переробляв сонати Моцарта для двох фортепіано, написав декілька літературно-критичних статей про композитора.

У 1858 році батьків Гріга на літній дачі в маєтку Ландос відвідав скрипаль Уле Булль. Він ознайомився з імпровізаціями Едварда та висловив думку, що юнакові варто продовжити навчання в Лейпцигу. У Лейпицьзькій консерваторії Едвард провчився чотири роки і згадував цей час без симпатії: "Консерваторія абсолютно нічому не навчила мене" - писав він перебільшено у листі до голандського композитора Ю. Рьонтгена. У той час в консерваторії панував догматизм, педантичне наслідування класичних творів та зазубрювання теорії. Російський композитор Даргомижський у 1864 р. відвідав Німеччину та писав наступне про лейпцизьких професорів: "нашу музику...збираються виконувати, але вони розуміють в ній тільки один бік - фактуру. Національність для них недосяжна. Між ними навіть є такі відсталі, які приймають певні наші гармонійні особливості за брак музичної освіти... Втім, де ж і бути консерваторам, якщо не в консерваторіях?.." Про викладання Ернстом Ріхтером гармонії та контрапункту Едвард писав: "Я виходив з тих помилкових уявлень, що композиція має перш за все звучати гарно. Для Рихтера ж, навпаки, сутність справи полягала в правильному вирішення арифметичного завдання". Серед викладачів більш близьким Грігові виявився Моріц Гауптман - теоретик-бахознавець. Рутинне академічне виховання гри на фортепіано Луї Пледі не задовільнило Гріга, і він домігся переводу до класу Ернста Фердинанда Венцеля, Ігнаца Мошелеса. Мошелес був знаним шанувальником Бетховена, своїм учням він не пояснював словами, а показував власним виконанням особливості творів. Венцелю Гріг присвятив свої перші опубліковані п'єси. Також Едвард регулярно відвідував публічні концерти, особливе враження справило виконання Шумана та Шопена Кларою Шуман. Від Шумана Гріг переймав програмність творів, перетворюючи п'єсу на певну розповідь, а також стилістичні інтонації.

Навесні 1860 р. юнак переніс важкий плеврит - ліва легеня залишилася ураженою на все подальше життя. Незважаючи на слабкість та поради лікарів, повертається до навчання.

Три п'єси 1860 р. були присвячені Терезі Берг - піаністці, донці шведського комерсанта, шанувальника музики. Її родина мешкала в містечку Карлсхамн і приймала Гріга під час його поїздок з Лейпцига додому. Тут 18 серпня 1861 року відбувся перший публічний концерт Гріга - виконував твори Шумана, Мендельсона та Мошелеса. Концерт отримав схвальну рецензію в місцевій газеті. Навесні 1862 р. завершив навчання та отримав диплома з високими оцінками, рекомендаціями педагогів.

Едвард повертається в рідний Берген, 21 травня 1862 р. успішно відбувся його перший творий вечір. Проте музикант відчував потребу продовжити навчання, подає клопотання королю на отримання стипендії для освіти за кордоном - та отримує відмову. За деякий час Едвард виїжджає до Копенгагена, його творчим керівником стає Нільс Вільгель Гаде (1817 - 1890) - композитор-романтик, лідер "північної" скандинавської музичної школи. Однак Гаде не був вражений творами Гріга та спонукав його написати симфонію (єдину в доробку Гріга, над якою він працював протягом року). Суттєвіший вплив на Гріга справили датські митці - письменник Г.Х. Андерсен, музиканти Еміль Горнеман, Август Віндінг. Навесні 1864 р. познайомився із молодим композитором Рікардом Нурдроком, засновником музичної спілки "Евтерпа". Ентузіаст норвезької музики, Нурдрок надихнув Гріга розвивати індивідуальний стиль.

У Данії Гріг познайомився із Ніною Хагеруп (1845 - 1935), донькою відомої артистки та Германа Хагерупа, рідного брата Гесіни Хагаруп-Гріг (Ніна таким чином була двоюрідною сестрою Едварда). Ніна була піаністкою та співачкою ( мецо-сопрано), стала головною виконавицею романсів Гріга. Попри фінансові негаразди та незадоволення батьків, Едвард Гріг та Ніна Хагеруп побралися 11 червня 1867 р. у Копенгагені (через три роки після заручин).

У 1865 р. восени відбувся концерт Гріга в Лейпцигу. Навесні 1866 р. Гріг поїхав до Рима і там отримав звістку про смерть Нурдрока. Едвард Гріг написав в листі батькові Нурдрока: "Ми сподівалися разом працювати над розвитком нашого національного мистецтва. Цьому не судилося статись. Але я дотримаюся того, що йому обіцяв: його справа буде моєю справою, його ціль - моєю ціллю". У Римі Гріг познайомився з Генріком Ібсеном.

15 жовтня 1866 р. Гріг дав перший концерт у Крістіанії. Місяцем раніше вийшла друком стаття композитора та піаніста Отто Вінтер-Ельма "Про норвезьку музику та деякі твори Едварда Гріга". Після вдалого дебюту, Гріг та Вінтер-Ельма організовують педагогічну "Музичну академію". Гріг вважав, що молоді композитори мають не копіювати творчу манеру класиків, а вчитися у них глибині та довершеності втілення їхніх задумів. Викладачами "Музичної академії" були Вінтер-Ельм (композиція і читання партитур), Крістіан Каппелен, скрипаль Гудбранд Бьон, віолончеліст Ханс Нільсен. Та заклад припинив існування восени 1869 р. через брак фінансування. Із осені 1866 р. працював диригентом Крістіанійської філармонійної спілки. Протягом сезону вдалося провести три симфонічні концерти. І в цій справі не обійшлося без складнощів - оркестр водночас мав працювати в театрі, проводив репетиції нерегулярно, із деякими музикантами Гріг мав додатково вчити їхні партії. 1873 р. планували проводити ранішні недільні концерти - та в місцевій газеті з'явилося звернення до поліції, адміністрації спілки з проханням звернути увагу на дотримання правил порядності, християнської моралі. На концертах виконували твори Гріга, Нурдрока, Х'єрульфа, виступила Агата Баккер-Грьондаль. Незважаючи на це, зацікавленість публіки зменшувалася, виступи були комерційно неуспішними. Едвард Гріг почав давати приватні уроки. 10 квітня 1868 р. народилася його єдина донька Александра. Для творчості лишався час тільки під час літньої відпустки. Із початком нового сезону міська влада не задовільнила клопотання щодо надання приміщення філармонійній спілці, деякі музиканти відмовилися надалі брати участь у концертах. У цей важкий час підтримку Гріг отримав в листі від Ференца Ліста. Навесні 1869 р. сім'ю спіткало горе - у віці 13-ти місяців померла їхня донька.

Восени 1869 року Гріг виїхав в Італію. Там відбулася зустріч із Ференцом Лістом. Натхненний спілкуванням з однодумцем, Гріг відновлює концертну діяльність в Крістіанії з ентузіазмом. Цього разу він ретельніше підбирає склад оркестру, приділяє більше уваги популяризації концертів в пресі. Партнером Гріга у Музичній спільноті став Йухан Свенсен, видатний виконавець та суспільний діяч, досвід якого допоміг успішно провести концертний сезон 1873-1874 рр. У 1874 р. Гріг та Свенсен отримали державну пожиттєву стипендію в 1600 крон.

Едвард та Ніна Гріг, отримавши матеріальне забезпечення, переїжджають до Бергена. Надалі Гріг проживав кілька місяців вдома, пишучи музику, а решту часу проводив активну концертну діяльність в Крістіанії, а також Німеччині, Польщі, Угорщині, Англії та Франції. 1876 р. помирають батько й матір композитора. Переживаючи екзистенційну кризу, Гріг знаходився в процесі пошуку нових творчих форм. У листі 13 серпня 1877 до Маттісона-Хансена Гріг пише: "Що не день я все більш не задоволений собою". Наступний рік Гріг прожив у селянському будинку біля фьорда Хардангер, займаючись рибальством, досліджував побут місцевих мешканців та народну музику (раніше був знайомий із фольклором більше по літературних обробках, записах). Зустрічався зі скрипалями Уле Мусафінном, Ларсом Кінсарвіком.

У 1880 - 1882 рр. пропрацював диригентом спілки "Гармонія" в Бергені. У 1882 р. диригент видавництва Peters Макс Абрахам купує права на публікацію творів Гріга із зобов'язанням щорічних виплат. У 1884-1885 рр. у місцевості Нессет в передмісті Бергена Гріг побудував садибу Тролльхаугеном - "холм троллів". Внизу, біля самого озера розмістився маленький робочий будиночок в одну кімнату з піаніно.

У 1888 р. познайомився із Петром Чайковським. Російський композитор писав: "Можливо у Гріга майстерності менше, ніж у Брамса, стрій його гри менш піднесений, цілі й прагнення не такі широкі, а претензії на бездонну глибину, здається, зовсім нема, - проте він нам ближчий, він нам зрозуміліший і споріднений, бо він глибоко людяний...". Між композиторами склалися дружні відносини, пізніше вони обмінювалися партитурами своїх творів та листувалися.

Гастролі в Лондоні та в Парижі пройшли з величезним успіхом. Гріг став почесним доктором Кембриджського і Оксфордського університетів. Основними рисами Грига-виконавця та диригента були лірична свобода, простота висловлювань. За словами А. Рубінштейна, Гріг володів талантом "другого творення" - в його інтерпретації музика набувала нових рис. Едвард Гріг не міг вражати публіку віртуозністю гри або силою звука, оскільки на концертах він швидко втомлювався. Натомість його грі були характерні тонка розстановка акцентів, глибокий психологізм. Французький біограф Гріга Е. Клоссон зазначав: "Він вкладав у свою гру стільки душі, стільки почуття, що повертався в артистичну повністю виснаженим".

Едвард Гріг проявляв свою громадянську позицію, відмовивши у концерті в Парижі через справу Дрейфуса та в Петербурзі через російсько-японську війну. Лист диригенту Е. Колонну Гріг опублікував через газету "Figaro": "Як і всі люди нефранцузької нації, я обурений несправедливістю в вашій країні і тому відчуваю себе неспроможним вступати в будь-які відносини із французькою публікою".

1898 року Гріг організував у Бергені перший Норвезький музичний фестиваль. Святкування шестдесятиріччя Гріга було відзначено на загальнонаціональному рівні, у Бергені концертні програма тривала кілька днів. У 1903 році він записав свої фортепіанні п'єси на 78-rpm грамофонні платівки; ці історичні записи були перевидані на LP та CD і, незважаючи на низьку технічну якість, дають уявлення про високу артистичну майстерність музиканта.

Едвард Гріг спілкувався зі скрипалем Шлю Хельгеланном, Улафом Му, народною виконавицею на ланглейці Беріт з Пюнтена.

Хвороба прогресувала, в 1906-1907 р. в композитора лишалося мало сил для композиторства. На вересень 1907 р. він запланував концерт в Англії, та 2 вересня йому стало гірше. Зранку 4 вересня Едвард Гріг помер у себе вдома. Похорон відбувся 9 вересня та став днем національної скорботи.

Гріг був композитором яскравого національного типу. Творчість Едварда Гріга потрібно розглядати в контексті розвитку мистецтва Норвегії ХІХ століття - після здобуття незалежності від Данії в 1814 році. Засновниками композиторської школи Норвегії виступили Уле Булль, Хальфдан Х'єрульф та Рикард Нурдрок. Петерс Крістен Асб'єрнсен та Юрген Му уклали збірку норвезьких народних казок - у їх числі були сюжети, покладені в основу "Пер Гюнта". Гріг запозичував також старовинні балади, сюжети "Старшої і Молодшої Едди" (мелодрама "Бергліот" та незавершена опера "Улаф Трюгвасон"). Композитор звертався до народних жанрів пісні патухів " lokk" (op. 66 у збірці пісень, фортепіанні п'єси "Хлопчик-пастух" та "Вечір у горах"), любовних пісень ("Пісня нареченого", "Юний Уле"). Використовував характерні особливості танцювальної музики (гостру пунктирну ритміку) у жанрах гангар - парний спокійний танок (op. 54), спрінгданс (від слова "стрибати") із різким зміщенням сильної долі на другу або третю долю такту, також халлінг - сольного танця, в якому чоловіки показували свою спритність (op. 17 та op. 35). Впливу ладової перемінності народної музики присвятив своє дослідження Даг Шьєльдерут-Еббе "Гармонія Гріга": "...терцовий тон народної гамми часто є нестійким, коливається між мінором та мажором. У норвезьких гаммах вживаються також й інші змінні інтервали - наприклад, великі та малі септими, чисті та збільшені кварти". Основний метод розвитку музичної теми в обробці народних мелодій у Гріга - це варіаційність: композитор лишає незмінною народну мелодію і видозмінює її завдяки зміні регістрів, збагаченню фактури, введення супровіду..

Національний характер творчості Гріга викликав критику консервативно-академічних музикантів. Представники наступного покоління, зокрема, Клод Дебюсі навпаки висловлювалися про недостатній індивідуальний внесок Гріга, вважали, що він лише "асимілював" народну музику. П.І. Чайковський в "Автобіографічному описі подорожі за кордон у 1888 р." писав про властивість музики Гріга "завойовувати серця людей", про національну самобутність, щирість та чуйність.

Першим завершеним твором Гріга були "Варіації на німецьку мелодію ", у віці 12 років він приніс ноти в школу, проте не отримав схвалення від вчителя. Імовірно, до 1859 р. разом із сестрою Ігнебьоргою були написані ще чотири п'єси для фортепіано.

Під час навчання в консерварторії юнацькі твори Гріга поділяються на поліфонічні роботи, створені під керівництвом педагогів та невеликі фортепіанні п'єси (у них відчутний вплив Шумана, Мендельсона). На слова Гейне та Шаміссо створює перші романси (op.2).

Влітку 1864 р. Гріг навідувався до Уле Булля, від нього отримав мелодію народного танцю "Нурфйорден" - за кілька років Гріг розвине цю тему в симфонічній увертюрі "Восени". Під враженням від спілкування з Рікардом Нурдроком та іншими музикантами у Копенгагені, протягом 1865 р. створив першу скрипкову сонату, цикл "Гуморески", баллади та пісні. Цикл "Гуморески" на основі мотивів народної танцювальної музики - сільський вальс, менует, халлінг, спрінгданс - передає особливості характеру: почуття гумору, невпинну фантазію, енергійність.

Одним з найбільш репертуарних творів є фортепіанна соната e-moll op.7, сповнена щироко ліричного почуття. Якщо для сонат Бетховена був характерний динамічний розвиток циклу, то для Гріга частини сонати є окремими сценами - хоч і об'єднаними спільною темою, задумом. Майже одночасно із фортепіанною сонатою Гріг пише сонату для скрипки та фортепіано op.8. - легка і натхненна музика, що ніби втілює враження від ласкавої весняної природи. У 1860-ті роки Гріг пише 15 романсів на слова Г. Х. Андерсена, у тому числі популярний в багатьох країнах роман "Я люблю тебе".

6 квітня 1866 р., у день, коли отримав звістку про смерть свого товариша Рікарда Нурдрока, Гріг написав "Жалобний марш пам'ята Нурдрока". За рік Гріг переробив цей твір для виконання військовим оркестром, а у 1878 р. - для оркестру мідними духовими інструментами. Перебуваючи в Італії, Гріг також написав концертну увертюру "Восени" (на основі балади "Осіння буря"). Матеріал, зібраний в Італії, був втілений за кілька років у балладі "На Монте-Пінчіо" та в фортепіанній сюїті "Із народного життя".

Влітку 1869 року Гріг дослідив збірку народних пісень Ліндемана "Старі і нові норвезькі гірські мелодії", написав на їх основі цикл п'єс "Новерзькі народні пісні і танці".

У восьми епізодах першого циклу "Маленьких ліричних п'єс" op. 12 знайшли відображення побутових сюжет, народна фантастика, героїко-патріотична тематика. Виразність поетичного змісту музичних тем поєдується з простотою технічних методів, лаконічною формою - не дарма ці п'єси увійшли до дитячого педагогічного репертуару.

3 квітня 1869 р. у Копенгагені відбулося перше виконання фортепіанного концерту a-moll, солістом виступив Едмунд Нейперт. У листі до композитора Нейперт писав: "У суботу ваш божественний концерт пролунав у великій залі Казино. Тріумф був справді грандіозним. Вже після каденції першої частині в публіці почалася справжні буря. Три небезпечних критика - Гаде, Рубінштейн і Гартман - сиділи нагорі в ложі та аплодували з усіх сил". У Німеччині концерт виконала в лютому 1872 р. піаністка Еріка Лі-Ніссен.

Першим досвідом Гріга в сфері драматичної музики був невеликий епізод " Біля воріт монастиря" для солістів, жіночого хору та оркестру, написаний 1871 р. після подорожі в Рим. Поема Б'єрнсона "Арнльут Гелліне" розповідає про середньовічного персонажа - жорстокий закон помсти змушує його вбити батька своєї нареченої, та сам Арнльут загинув як герой на полі бою. Гріг поклав на музику ліричний епізод про долю його нареченої - після вбивства батька, дівчина переховується в монастирі.

Того ж року Гріг пише мелодраму " Бергліот " на текст Б'єрнсона. Жанр музичної драми є синтетичним, поєднує текстові декламації та музичні теми. Оркеструвати твір вдалося тільки 1885 р., коли роль Бергліот виконала норвезька артистка Лаура Гундерсен. Бергліот - дружина могутнього Ейнара, вождя селян. Коли вона дізналася, що її чоловіка та сина зрадницьки вбили, підняла селянське повстання для помсти за них.

Наступний твір Гріга - музика до драми " Сігурд Юрсальфар " була написана всього за вісім днів, пізніше перероблена в сюїту та зайняла місце в популярному світовому концертному репертуарі. "Сігурд Юрсальфар" - остання історична драма Б'єрнсона, дії розгортаються в ХІІ столітті між королем Сігурдом, який повернувся із хрестового походу та домагається першості у вирішенні державних питань у свого брата Ейстейна. Миролюбивий Ейстейн закликає припинити чвари та піклуватися про благоустрій країни. Партитура Гріга становить три оркестрові та два хорові номери. Особливо запам'ятовується патріотичний "Урочистий марш".

Кантата "Повернення на батьківщину" була присвячена відновленню давнього пам'ятника Норвегії - Тронгеймського собору Х століття. Її виконували на благочинному концерті 17 травня 1872 року. Основна частина виконувалася чоловічим хором a capella, у заключній частині вступав оркестр мідних духових інструментів із невеликим соло баритона. У 1881 р. Гріг переробив кантату, доповнивши повним оркестровим супроводом.

Робота над оперою " Улаф Трюгвасон" зупинилася через виїзд автора тексту Б'єрнсона за кордон. Натомість Гріг зайнявся написанням "Пер Гюнта", прем'єра якого відбулася 24 лютого 1876 року. Бьєрнсон вважав текст Ібсена невдалим для музичного виконання Грігом та не відповів на прохання композитора продовжити роботу над "Улафом Трюгвасоном". Тільки 1889 р. Гріг оркестрував три готові сцени опери та поставив їх в Крістіанії, Копенгагені, Лейпцигу. На цьому завершилася співпраця Гріга і Б'єрнсона.

23 січня 1874 р. Ібсен звернувся в листі до Гріга з пропозицією написати музику до драматичної поеми " Пер Гюнт ". Виконання цієї роботи зайняло в Едварда Гріга більше часу, ніж зазвичай - складність полягала в складності літературного тексту, в поєднанні гостроти соціальної сатири з тонким ліризмом, філософської проблематики із норвезьким побутом. Характер музики визначає народний побут, фантастика та лірика. До складу композиції увійшли симфонічні епізоди (прелюдія, антракти), танці, мелодрами, хори та соло.

Твори "хардангерського" періоду різноманітні: перший струнний квартет g-moll, "Імпровізація на дві норвезькі народні теми", 12 норвезьких народних пісень для чоловічоко хору, вокальна балада "Самотній" ("В полоні гір"). Балада-монолог для баритону й струнного оркестру з двома валторнами "Самотній" написано на текст стародавньої народної пісні зі збірки Ланнстада.

Сюїта "Із часів Хольберга" була написана на честь двухсотріччя драматурга Людвига Хольберга. Форму старовинної сюїти Гріг трактує вільно, розміщує музичні номери за принципом контрастності. Прелюдія, гавот, ригодон виконані в світлих інтонаціях, відтіняють їх скорботні арія та сарабанда.

Грігу не притаманний маштаб симфоніста-драматурга, пафос та динаміка Вагнера, Ліста, Бетховена. Використовуючи в межах камерного мистецтва сонатно-симфонічні методи розвитку, Едвард Гріг створював твори великої внутрішньої сили. Ідеалом для Гріга лишалося романтичне наближення музики до поезії. 1897 р. він писав: "Я охоче припускаю, що вплив на мене Нурдрока не був чисто музичним. Але саме за це я й вдячний йому: він показав мені, як важливо в музиці те, що не є музикою".

Пізні вокальні твори Гріга більш суб'єктивно спрямовані, дуже залежать від вправності виконавця, інтонаційної чутливості. "При створенні пісень для мене справа полягає не в тому, щоб написати музику, а в тому, щоб віддати належне потаємним намірам поета. Висунути на перший план і при цьому ще підсилити поетичний текст - ось моя задача", - писав Гріг.

Для лейпизької газети Signale Гріг так охарактеризував свою творчість: "Митці, подібні Баху й Бетховену, зводили церкви й храми на верхівках гір. Я ж хотів би, як це висловив в одній зі своїх останніх драмах Ібсен, будувати для людей затишніпомешкання, в яких вони відчували б себе щасливими. Іншими словами, я записував народнй музику моєї країни. За стилем і формою я залишився німецьким романтиком шуманівської школи. Але в той же час я черпав багаті скарби в народних наспівів моєї батьківщини і з цього до сих пір не дослідженого джерела норвезької народної душі намагався створити національне мистецтво".

Список творів

op. 1 - Чотири п'єси для фортепіано (Allegro con leggerezza D-dur, Non allegro e molto espressivo C-dur, Mazurka A-moll, Allegro con moto E-moll);

op. 2 - Чотири пісні для контральто з фортепіано (на слова Шаміссо та Гейне);

op. 3 - Поетичні картинки для фортепіано

op. 4 - Шість віршів А. Шаміссо, Г. Гейне та Л. Уланда, для голосу з фортепіано;

op. 5 - Мелодії серця на слова Г. Хр. Андерсена, для голосу з фортепіано;

op. 6 - Гуморески для фортепіано;

op. 7 - Соната e-moll для фортепіано;

op. 8 - Соната для скрипки та фортепіано F-dur;

op. 9 - Романси й балади на слова А. Мунка, для голосу й фортепіано;

op. 10 - Чотири романси на тексти Кр. Вінтера;

op. 11 - Восени. Концертна увертюра для великого оркестру;

op. 12 - Маленькі ліричні п'єси для фортепіано;

op. 13 - Соната для скрипки й фортепіано G-dur;

op. 14 - Дві симфонічні п'єси для фортепіано в чотири руки (перекладення двох частин невиданої симфонії C-moll);

op. 15 - Романси на слова Генріка Ібсена, Г. Хр. Андерсена, Кр. Рікардта, для голосу й фортепіано;

op. 16 - Концерт для фортепіано з оркестром A-moll;

op. 17 - Двадцять п'ять норвезьких народних пісень і танців в обробці для фортепіано, на мелодії зі збірки Ліндеманна;

op. 18 - Романси й пісні на слова датських і норвезьких поетів, для меццо-сопрано або баритону;

op. 19 - Із народного життя. Гуморески для фортепіано;

op. 20 - У воріт монастиря. З поеми Бьєрнсона "Арнльут Гелліне". Для соло, жіночого хору та оркестру;

op. 21 - Чотири вірші з новелли Бьєрнсона "Рибалка", для голосу й фортепіано;

op. 22 - Сігурд Юрсальфар. Музика до драми Бьєрнсона, клавіраусцуг з текстом;

op. 23 - Пер Гюнт. Музика до драматичної поеми Генріка Ібсена;

op. 24 - Баллада в формі варіацій на норвезьку мелодію, для фортепіано;

op. 25 - Шість віршів Генріка Ібсена, для голосу з фортепіано (Музиканти, Лебідь, До альбому, Водяна)

op. 26 - П'ять віршів Йона Паульсена для голосу з фортепіано;

op. 27 - Квартет G-moll для двох скрипок, альта й віолончелі;

op. 28 - Чотири альбомних аркуші, для фортепіано;

op. 29 - Імпровізації на дві норвезькі народні пісні, для фортепіано;

op. 30 - Альбом для чоловічих голосів (для соло і хору) - вільна обробка народних мелодій;

op. 31 - Повернення на батьківщину на слова Бьєрнсона, для баритона соло й хору;

op. 32 - У полоні гір. Народна баллада, для баритона соло, струнного оркестру й двох волторн;

op. 33 - Мелодії на вірші О. Віньє для голосу з фортепіано;

op. 34 - Дві елегичні мелодії, за віршами О. Віньє, для струнного оркестру;

op. 35 - Норвезькі танці, для фортепіано в чотири руки;

op. 36 - Соната для віолончелі й фортепіано, A-moll;

op. 37 - Вальси-каприси, для фортепіано в чотири руки;

op. 38 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит другий;

op. 39 - Романси (старі й нові), для голосу з фортепіано;

op. 40 - Із часів Хольберга. Сюїта в старовинному стилі, для фортепіано;

op. 41 - Транскрипції власних пісень, для фортепіано;

op. 42 - Бергліот. Вірш Бьєрнсона, декламація з оркестром;

op. 43 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит третій;

op. 44 - По скелях і фіордах (мандрівні спогади). Пісні для голосу з фортепіано, на слова Хольгера Драхмана;

op. 45 - Соната для скрипки з фортепіано C-moll;

op. 46 - Пер Гюнт. Сюїта для оркестра (обробка для концертного виконання);

op. 47 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит четвертий;

op. 48 - Шість пісень для голосу з фортепіано;

op. 49 - Шість віршій Хольгера Драхмана, для голосу з фортепіано;

op. 50 - Улаф Трюгвасон. Сцени з незакінченої драми Бьєрнсона, для соло, хора й оркестру;

op. 51 - Старонорвезький романс з варіаціями, для двох фортепіано;

op. 52 - Транскрипції власних пісень для фортепіано;

op. 53 - Дві мелодії для струнного оркестру (на теми власних пісень);

op. 54 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит п'ятий;

op. 55 - Пер Гюнт. Друга сюїта для оркестру;

op. 56 - Сюїта "Сігурд Юрсальфар", три оркестрові п'єси, в обробці для концертного виконання (розширена редакція);

op. 57 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит шостий;

op. 58 - Норвегія. Вірші Йона Паульсена, для середнього голосу з фортепіано;

op. 59 - Елегічні вірші Йона Паульсена, для середнього голосу з фортепіано;

op. 60 - Вірші В. Крага, для середнього голосу з фортепіано;

op. 61 - Дитячі пісні, на тексти зі збірки Нурдаля Рольфсена, для голосу з фортепіано;

op. 62 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит сьомий;

op. 63 - Дві норвезькі мелодії, для струнного оркестру;

op. 64 - Симфонічні танці (на норвезькі теми), для великого оркестру;

op. 65 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит восьмий;

op. 66 - Дев'ятнадцять досі неопублікованих норвезьких народних пісень, в обробці для фортепіано;

op. 67 - Дівчина з гір. Цикл пісень на слова Арне Гарборга;

op. 68 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит дев'ятий;

op. 69 - П'ять віршів Отто Бенцона, покладених на музику для голосу з фортепіано;

op. 70 - П'ять віршів Отто Бенцона, покладених на музику для голосу з фортепіано;

op. 71 - Ліричні п'єси для фортепіано зошит десятий;

op. 72 - Слотти. 17 норвезьких селянських танців для скрипки соло, оригінальний запис Йухана Хальворсена. Вільна обробка для фортепіано;

op. 73 - Сім п'єс для фортепіано;

op. 74 - Чотири псалми. Вільна обробка старонорвезьких церковних мелодій, для баритона соло й змішаного хору акапелла.

Без вказаного опуса (в хронологічному порядку):

Траурний марш пам'яті Рікарда Нурдрока, для фортепіано

Пісня моряка, на слова Бьєрнсона, для чоловічого хору акапелла;

Одаліска співає, пісня на слова К. Бруна, для голосу з фортепіано;

Принцеса, на слова Бьєрнсона, для голосу з фортепіано;

До 60-річчя генерального консула Крістіана Тьонберга, слова Й. Бьога, для голосу з фортепіано;

Шість норвезьких гірських мелодій, в обробці для фортепіано;

Друга фортепіанна партія до сонат Моцарта

А. С. Даргомыжский. Автобиография - письма - воспоминания современников. Пб., 1921., с. 83

ГОРНЕМАН (Hornemann), Иоган Оле Эмиль, род. 13 мая 1809 в Копенгагене, ум. 29 мая 1870 там же, популярный датский композитор романсов ("Der tappere Landsoldat"). Сын его Эмиль Христиан, род. 17 дек. 1841 в Копенгагене, также композитор (увертюры, романсы), директор музык. школы (основ. 1880) в Копенгагене// Музыкальный словарь Римана. - Москва, Лейпциг. Г. Риман, Ю.Д. Энгель. 1904.

Johansen David Monrad. Edvard Grig. Oslo, 1956 - p. 301

Lutz D. Schmadel, International Astronomical Union. Dictionary of Minor Planet Names. - 5-th Edition. - Berlin Heidelberg New-York : Springer-Verlag, 2003. - 992 с. - ISBN 3-540-00238-3.

# data[].attributes.attachment_link.title
Едвард Гріг - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Е́двард Га́геруп Гріг ( норв. Edvard Hagerup Grieg; 15 червня 1843, Берген, Норвегія - 4 вересня 1907, там само) - норвезький композитор періоду романтизму, музичний діяч, піаніст, диригент, основоположник норвезької професійної композиторської школи. Едвард Гріг походить із Бергена - другого за значенням міста Норвегії після столиці Осло, порту із давньою історією.

# data[].attributes.headline
Ментальна карта

# data[].attributes.subject
Ментальна карта

# data[].attributes.body
Характеристика ліричної героїні

# data[].attributes.attachment_link.title
Лірична героїня

# data[].attributes.attachment_link.description
A Coggle Diagram about Цікавиться музикою (Кюї and Гріг ), романтична :<3:, емоційна :fire:, доросла, захоплювалася творчістю Марка Твена , любить рідну домівку , любить читати , любить і поважає родину , вміє співпереживати :<3:, вразлива :fire:, була старанною ученицею and Шуман

# data[].attributes.headline
Слухання оригіналу

# data[].attributes.subject
Слухання оригіналу

# data[].attributes.attachment_link.title
Цветаева  Книги в красном переплете

# data[].attributes.headline
Актуалізація знань

# data[].attributes.subject
Актуалізація знань

# data[].attributes.body
Вікторина

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Марини Цвєтаєвої

# data[].attributes.headline
Актуалізація знань

# data[].attributes.subject
Актуалізація знань

# data[].attributes.body
Кросворд

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія М. Цвєтаєвої (для учнів 5 класу)

# data[].attributes.headline
Емоційне налаштування

# data[].attributes.subject
Емоційне налаштування

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
утреннее настроение

# data[].attributes.attachment_link.title
Эдвард Григ -Утро (Edvard Grieg- Morning)

# data[].attributes.attachment_link.description
Э.Григ - "Утро" ( "Пер Гюнт".Сюита № 1) Grieg - Morning ( Peer Gynt.Suite № 1)