# data[].attributes.body
Her skal jeg ta for meg et at de mest interessante tiårene i rockemusikkens historie: 1970-tallet. På 70-tallet oppstod det mange nye og forskjellige stilarter i rocken, fra glamrock, progrock og heavy metal til krautrock og punk.  Jeg vil fokusere på noen generelle trekk hos artister og band innen rocken på 70-tallet. Spesielt vil jeg ta for meg progrockbandet Pink Floyd.

Først litt om de forskjellige stilartene som oppstod i rocken på 70-tallet:

# data[].attributes.body
Glam er en forkortelse for glamour, ytre glans. Glamrock kalles også glitterrock. Noen av de mest kjente artistene og/eller band i denne stilarten er David Bowie, Elton John, Alice Cooper og Kiss. Felles for disse var at de la stor vekt på imaget og brukte massiv sminke, masker, kostymer med glitter og platåsko. Det var også typisk for denne stilarten at artistene gikk inn i roller og dermed forsøkte å viske ut skillet mellom fantasi og virkelighet. Disse artistene la stor vekt på sceneshowet. Det amerikanske bandet Kiss er f.eks. kjent for flamme- og blodspytting på scenen.

Engelske David Bowie er særlig kjent for sin opptreden som sitt alter ego Ziggy Stardust:

# data[].attributes.body
"Tungmetall" er en genre som springer ut av engelsk "Rythm and blues"-musikk fra slutten av 60-tallet og band som blant annet Yarbirds, Creem og Kinks. Musikken er bygd opp rundt tunge bluesbaserte riff. Typiske trekk ved genren er at elgitarene har en kraftig forvrengt tone (fuzz) og at det brukes såkalte powerakkorder (dvs. en akkord som består av to toner, en grunntone og en kvint). Tekstene spinner ofte rundt mørke sider av livet, som paranoia, død og tapt kjærlighet. Kjente band i heavy metal-sjangeren er Black Sabbath, Deep Purple og Led Zeppelin.

Jimmy Page, gitaristen i Led Zeppelin, på gitar med dobbel hals:

# data[].attributes.body
Krautrock er egentlig en nedsettende betegnelse på en musikksjanger som har sitt opphav i Tyskland. Ordet  betyr "surkål-rock". Musikken ble også kalt "industriell folkemusikk". En mer dekkende betegnelse på denne musikkstilen er kosmisk rock. På begynnelsen av 70-tallet søkte mange unge tyskere etter en ny og unik identitet. Krautrocken ville skape kunst ut av
det hverdagslige ved hjelp av et lydbilde basert på teknologi. Representative band i sjangeren er Popol Vuh, Amon Duul, Faust, Neu!, Ash Ra Tempel, Agitation Free og Guru Guru. Til sjangeren kan man også regne det elektroniske bandet Kraftwerk, en av de viktigste forløperne til 90-tallets technomusikk.

# data[].attributes.body
Punken oppstod blant ungdom i England på slutten av 70-tallet som en protest mot det etablerte samfunnet. På denne tiden hadde England høy arbeidsledighet og svak økonomi, og mange unge mistet troen på framtida. Dette førte til at det utviklet seg en ny ungdomskultur som var preget av lovløshet og meningsløshet. Punken gjenopplivet det rå og rebelske musikkuttrykket som var rådende på 50-tallet. Det musikalske uttrykket i punken var relativt enkelt med få akkorder, noe som gjorde det mulig for mange unge å uttrykke seg innen sjangeren. Det mest kjente bandet i denne stilarten er Sex Pistols, særlig kjent for låten "God Save The Queen".

Singlecoveret til "God Save The Queen":

# data[].attributes.body
Progressiv rock er en relativt krevende og eksperimenterende musikksjanger. Prog-rocken har en rekke understilarter som bl.a. symfonisk prog (f.eks. Yes og Genesis), Psykedelisk prog (Pink Floyd og Hawkwind) og eklektisk prog (f.eks. King Crimson og Gentle Giant). Låtene er ofte lange og lite egnet for radiospilling. Hammondorgel er ofte med.. Enkelte album er tydelig inspirerte av klassisk musikk og bygd opp som en symfoni. Det er vanlig med
konseptalbum, dvs. at musikken utforsker et tema over flere låter eller  forteller en historie fra begynnelse til slutt. Som ett av flere eksempler: Jesus Christ Superstar (1970) med Ian Gillan, vokalisten i Deep Purple, i rollen som Jesus.

# data[].attributes.body
Pink Floyd var et engelsk band som ble dannet i London 1965 og som ble oppløst etter albumet «The Division Bell» i 1994. Bandet har vært gjenforent flere ganger med forskjellige bandmedlemmer. Originalbesetningen bestod av: Roger (kjent som Syd) Barrett på gitar og vokal, Nick Mason på trommer, Roger Waters på bass og vokal, og Rick Wright på keyboard/hammondorgel. Da Syd Barrett ble psykisk ustabil på slutten av 60-tallet, ble han etterhvert erstattet av David Gilmour på gitar og vokal. Gilmour var i utgangspunktet ingen "gitarhelt" slik Barrett var, men Gilmours sakte måte å spille gitar på, har kanskje mer enn noe bidratt til Pink Floyds karakteristiske sound. Et annet særtrekk i musikken til Pink Floyd, er innslag av det orientalske. Dette hører man tydelig i flere av låtene på musikkfilmen "Live At Pompeii". På filmen får vi også se hvordan bandet "behind the scene" eksperimenterer med lyd.

Flere av Pink Floyds 70-talls album karakteriseres som mesterverk i rockens historie.

# data[].attributes.body
"Atom Heart Mother" som kom ut i 1970, var Pink Floyds første album til å nå nummer 1 på hitlistene i Storbritannia. I albumet hører vi Pink Floyd som eksprimenterer med forskjellige lyder, blant annet kokende vann og stekende bacon.

Album cover: (Navnet på kua var Lulubelle III.)

# data[].attributes.body
Et år senere, i 1971, kom bandet ut med albumet "Meddle". Det er her de begynner å finne sin nye sound og retning med David Gilmour. Albumet har et variert lydbilde. Den mest kjente låten er "Echoes" som er 23 minutter lang. Låten er regnet som en av Pink Floyds beste.

Album cover:

# data[].attributes.body
"Obscured by Clouds" ble lagd som filmmusikk til filmen "La Vallée." Albumet har et mangfold av stilarter. Det er ikke det mest kjente albumet, men bandet selv var fornøyd med det.

Album cover:

# data[].attributes.body
I 1972 ble filmen "Live at Pompeii" lansert. I filmen ser vi Pink Floyd som spiller i et gammelt amfiteater i ruinene av Pompeii. Regissøren bak filmen, Adrian Maben, fant musikken deres fantastisk og annerledes sammenlignet med andre grupper på den tiden. Han trodde det ville bli veldig interessant å vise hvordan Pink Floyd lagde lydene sine og satte lydene sammen. Han ville lage en film med en miks av kunst og Pink Floyd, og Pink Floyd bestemte seg for å gå med på dette.

Filmen skulle ikke bli som andre konsertfilmer. Den skulle bare vise bandet som spilte alene, uten publikum, til stillheten. Det var stillheten Adrian Maben opplevde på sin ferietur til Pompeii, som overbeviste han om at dette var det rette stedet å spille inn filmen.

Innspillingen foregår både på dagen og natten.

De spiller til sammen seks låter, der halvparten spilles i amfiteateret, og andre halvparten i et studio i Paris. I Paris spiller de med en green screen av innspillingen i Pompeii som bakgrunn.

Bilde fra amfiteateret i Pompeii:

# data[].attributes.body
Bilde fra studio i Paris:

# data[].attributes.body
Pink Floyds mest kjente album er "The Dark Side of the Moon". Albumet er det tredje mest solgte i verden. Det er et konseptalbum med temaer som utforsker konflikt, grådighet, tid, død og mental lidelse. De eksperimenterer med lydbildet og er svært nyskapende.

Album cover:

# data[].attributes.body
Roger Waters ville at alle sporene på "Wish You Were Here" skulle ha en relevanse til sinnstilstanden de i bandet var i under innspillingen. Alle var slitne etter Dark Side of the Moon, og ville helst være et annet sted. Innspillingen var "very laborious and tortured" ifølge Roger. Noen har hevdet at dette albumet var begynnelsen på slutten av Pink Floyd.

Album cover:

# data[].attributes.body
Albumet "Animals" inneholder lange og for det meste instrumentelle låter der man kan høre sauer som breker, griser som grynter og hunder som bjeffer.

Album cover:

# data[].attributes.body
"The Wall" er et dobbelt album som handler om fascisme, et umenneskelig  skolesystem og det å føle seg fremmedgjort og misforstått. På hitten "Another Brick in the Wall" (del 2.) er det barn som synger refrenget, noe som forsterker budskapet. En versjon av The Wall ble i 1990 framført live i Berlin i forbindelse med murens fall. Temaet i The Wall er fortsatt aktuelt.

Album cover:

# data[].attributes.body
"Shine On You Crazy Diamond" er en typisk Pink Floyd-låt. Den er en hyllest til Syd Barrett, den gamle gitaristen i bandet. Han fikk tunge psykiske problemer, delvis på grunn av narkotikamisbruk, og måtte forlate gruppa. Under innspillingen av albumet "Wish You Were Here", hvor "Shine On You Crazy Diamond" er hentet fra, dukket han uventet opp i studioet, totalt forandret.

Låten er blueslignenede og skiller seg fra en vanlig rockelåt med sine lange instrumentelle partier. Spilletiden er over 13 min. Låten har et melankolsk preg som uttrykker savnet bandet føler etter Syd. "Crazy diamond" er et bilde på ham som mentalt forstyrret og samtidig glitrende begavet. Syd "skinte
som solen", da han var ung, mens nå har han et uttrykk i øynene som "svarte hull i himmelen". Han hylles for sine mange talenter som kunstner og menneske. Han ville finne meningen med livet: "You reached for the secret too soon", men ødela sine muligheter: "You wore out your welcome". Hovedbudskapet er at de vil at han skal skinne som før. Det formidles via tekst og gitarspill. En gitarsolo er spilt i Syd Barretts stil og en instrumentell del på slutten inneholder et bruddstykke av Syds mest kjente låt, "See Emily Play".

# data[].attributes.body
Formen på låten har et repetativt mønster, solo / vers / refreng / solo / vers / refreng / solo.

Introen starter med keyboard, gitar, trommer og bass. Intervallene i det innledende gitarriffet setter rytmen i låten før trommer og bass kommer inn. Gitarriffet, som noen kaller "Syd's Theme", har en urovekkende klang. Helt i begynnelsen av låten kommer det med helt tilfeldige intervaller, før det inntrer mer regelmessig og presis. "You wore out your welcome with random precision": Både tekst/vokal og melodi/gitarriff, uttrykker "tilfeldig presisjon" og gir et bilde på Syd Barretts motsetningsfylte personlighet.

Rytmeseksjonen består hovedsaklig av trommer og bass. Den monotone rytmen i trommer, keyboard og bass, brytes opp av rytmen i gitarsoloer og vokal. Kontrastene får fram hovedbudskapet: "Shine!"

Klangen domineres av en synth som ligger som et teppe over hele låten og er med på å fylle ut lydbildet. Keyboard/synth, bass og trommer gir sammen en stort lydbilde. En distinkt gitar skiller seg ut fra dette, på samme måte som vokalen.

Låten starter rolig med keyboard før det gradvis fylles på med gitar, trommer og bass til vokalen kommer inn i første vers. Kraften øker på stemmer og instrumenter når vokalisten synger "Shine on you crazy Diamond!". Da kommer også et kor inn og gir fullt trykk. Volumet og intensiteten dempes i versene. Låten går kjappere etter taktskiftet i den siste delen.

Tempoet er sakte og preget av lange intervaller. Det er langt mellom akkordskiftene. Dette bidrar til det bluesaktige preget på låten. Takten er i 6/8 fram til den siste solo/outro på saxofon, hvor det er et taktskifte til 4/4. BPM er 138.

Melodien er dempet og noe monoton gjennom store deler. Den gjør et sprang og går høyere i refrenget. Tonearten er i g-moll. Gitar og keyboard spiller akkordene som gjentas repetativt.

# data[].attributes.body
ProgArchives:  http://www.progarchives.com/
Store norske leksikon: https://snl.no/
Wikilæreboken i musikk:
https://no.wikibooks.org/wiki/Musikksjangre_for_elever_frem_til_10.%C3%A5rstrinn