# data[].attributes.headline
Кирило Григорович Розумовський - Скорейко Г.М.

# data[].attributes.subject
Кирило Григорович Розумовський - Скорейко Г.М.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кирило Григорович Розумовський - Скорейко Г.М.

# data[].attributes.headline
Кирило Григорович Розумовський «…старайся схватить фортуну за чуб…» 

# data[].attributes.subject
Кирило Григорович Розумовський «…старайся схватить фортуну за чуб…» 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кирило Григорович Розумовський

Гетьман Війська Запорозького

Правління

1750- 1764

Обрання

22 лютого 1750

Наступник

посада скасована, Павло Скоропадський, як Гетьман України

Біографічні дані

Імена

Кирило Григорович Розум (при народженні)

Народження

29 березня 1724
Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина

Смерть

21 січня 1803 (78 років)
Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія

Діти

Олексій, Андрій, Петро, Григорій, Іван, Лев, Наталія, Єлизавета, Анна

Династія

Розумовські

Нагороди

Медіафайли у Вікісховищі

Кирило Розумовський (, Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина - 9 (21) січня 1803, Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія) - український військовий, політичний та державний діяч, останній Гетьман Війська Запорозького. Представник козацького роду Розумовських. Граф та генерал-фельдмаршал Російської імперії.

З Санкт-Петербурга Кирило був посланий, під опікою ад'юнкта Академії Наук Григорія Теплова, на навчання за кордон ( Німеччина, Франція, Італія), де перебував у 1743- 1745 і навчався в університетах Кенігсберга, Берліна, Геттінгена, Страсбурга під керівництвом відомих вчених Ейлера та Штрубе.

У червні 1744 року разом зі старшим братом був удостоєний графського титулу. 1744 року Імператриця Єлизавета Петрівна під час відвідин Києва обрала місце для будівлі Маріїнського палацу за проектом Бартоломео Растреллі, саме для графа Розумовського.

Після повернення з-за кордону 1745 року одержав чин дійсного камергера. Маючи гарну зовнішність, чудову освіту та приємні манери, швидко завойовує високий авторитет у імператорському дворі. Повернувшись до Петербурга, 1745 р. був призначений президентом Російської Академії Наук ( 1746). 1746 року одружився з родичкою імператриці Єлизавети I, Катериною Наришкіною.

У 1746 році 18-річного Розумовського призначено президентом Петербурзької Академії наук. Ідучи назустріч проханням Олексія Розумовського та козацької старшини, Єлизавета Петрівна відновила гетьманство, скасоване після смерті гетьмана Данила Апостола 1734 року.

5(16).V.1747, на домагання козацької старшини, підтриманої Олексієм Розумовським, імператриця Єлизавета I Петрівна іменним указом "Про Буття в Малоросії гетьманові за колишніми норовами і звичаями" [Архівовано 4 Серпня 2016 у Wayback Machine.] відновила гетьманат.

На Глухівській раді 22 лютого 1750 року за вказівкою імператриці гетьманом Лівобережної України обрано Кирила Розумовського. Однак самого Кирила на церемонії не було, він не захотів їхати зі столиці в провінцію. 31 липня 1750 року Кирило Розумовський отримав грамоту Єлизавети про відновлення гетьманської резиденції в Батурині. В 1751 р. гетьман поїхав у Глухів і Батурин.

Реформа Гетьманщини

Кирило Розумовський намагався перебудувати Гетьманщину на європейський лад. У процесі цієї перебудови виявилися дві головні політичні течії серед вищої козацької старшини. Одна з них, консервативна (речниками її були генеральний писар Андрій Безбородько й генеральний підскарбій Михайло Скоропадський), намагалася, зберігаючи традиційний козацький устрій Гетьманщини, наблизити його до шляхетського ладу Речі Посполитої. За гетьманування Кирила Розумовського Гетьманщину було поділено на повіти, запроваджено систему шляхетських судів - земських, ґродських і підкоморських ( 1760- 1763), війтівські посади у великих містах передано до козацької старшини. Поширилися політичні права старшини, яка частіше брала участь у старшинських з'їздах, "зібраннях", а згодом ( 1763- 1764) у "Генеральному зібранні" в Глухові для обговорення важливіших справ і проектів державних реформ. Термін "шляхетство" став офіційною назвою козацької старшини. Поруч з тим ішов процес обмеження прав посполитих, але одночасно було відкрито ширший доступ до старшини представникам некозацьких верств (духовенство, міський патриціат тощо).

Це пожвавлення політичного життя й думки у Гетьманщині було пов'язане з діяльністю самого К. Розумовського. Він намагався - але без успіху - дістати право дипломатичних зносин, дбав про розвиток української торгівлі й промисловості, розпочав широку програму "національних строєній" (у зв'язку з проєктом перенесення столиці до Батурина - цими заходами керував Григорій Теплов), реформував козацьке військо ("воїнська екзерциція", за проєктом полковника лубенського Івана Кулябки та інші заходи), планував відкриття університету в Батурині, сприяв розвиткові української науки (зокрема історії), літератури й мистецтва.

Останній гетьман

Російський уряд прагнув централізувати імперію та ліквідувати політичні устрої на приклад Гетьманщини (указ 1754 року про контроль над фінансами Гетьманщини; скасування індукти й евекти у 1754 р.; ліквідація митного кордону між Росією й Гетьманщиною 1755 року; вилучення Києва з-під влади гетьмана; передача українських справ знову у відомство Сенату і контроль над наданням урядів і маєтків гетьманом тощо).

У своїй присязі, даній Єлизаветі Петрівні у двірській церкві, Розумовський зобов'язувався бути "вірним, добрим і слухняним рабом і підданцем і народ малоросійський до вірності і послуху приводити".

Але натомість він, як і його оточення з-поміж найпередовішої української старшини, яка свято зберігала пам'ять про часи Хмельницького, Мазепи, використав відновлення гетьманства як можливість відродження й зміцнення української державності. Хоч Розумовський був найбільшим землевласником в Україні і одним з найбагатших власників у Росії, він, на відміну від багатьох його попередників та сучасників, почав дбати й про своє оточення, зміцнювати зв'язки, зокрема й родинні, між впливовими українськими старшинами. Прагнучи зміцнити гетьманську владу, він через шлюби своїх дітей поріднився з Журавками, Кочубеями, Апостолами, Галаганами, Валькевичами, Дараганами. Гетьман без дозволу царського уряду роздавав старшині у володіння вільні маєтності, сотенні містечка й села.

Ще з часів Петра І полковники в Україні призначалися лише за погодженням з царським урядом. Гетьман Розумовський, використовуючи своє становище при царському дворі, почав сам призначати своїх прихильників на ці посади. Під тиском гетьмана вийшов царський указ від 13 січня 1752 року, про заборону поширення на українців "холопства" ( кріпацтва), а тих, хто переступав цей указ, оголошено було злочинцями й ослушниками. Без дозволу гетьмана заборонялося чинити арешти українців, окрім карних злочинців. Для підтримання встановлених правил та з метою запобігти порушенням указу Розумовський запровадив при своєму дворі особливу канцелярію для приймання листів, скарг, прохань і документів від населення, що було якісно важливим кроком у запобіганні зловживань старшин та царської адміністрації й сприяло зміцненню автократичної влади гетьмана. Крім того, Розумовський вів доволі самостійну економічну політику, сам встановлював митні збори й не посилав звіту в Петербург. Він почав реформувати армію, вводити однострій - сині мундири - у полки.

Новий уряд Катерини II посилив централістичну політику щодо підросійської України. З другого боку, соціальна політика К. Розумовського й перетворення Гетьманщини на державу шляхетського типу поглибили соціальні суперечності, а династичні плани К. Розумовського викликали опозицію й опір з боку шляхетської аристократії. До того додалися ще великі втрати України внаслідок її участі у Семирічній війні. У цих умовах Катерина II скористалася з петиції про спадкове гетьманство в роді Розумовських, і 1764 року примусила Кирила Розумовського зректися з гетьманства, за що йому зберегли становище високого достойника Російської імперії, забезпечили велику пенсію й надали у власність колишні гетьманські маєтки, зокрема, Батурин.

Понад 11 років ( 1755- 1767) проводив то за кордоном, то в обох російських столицях. В кінці життя повернувся до Батурина, де і прожив останні 9 років. Тут він збудував для себе розкішний палац, де зібрав одну з найбагатших у Європі бібліотек.

Заповів поховати себе в склепі збудованої ним на зламі 18-19 ст. Воскресенської церкви. Її звели на місці зруйнованого мазепинського Троїцького собору. 1927 року радянські чиновники відкрили і пограбували його склеп, але останки гетьмана залишилися в його могилі.

З дня заснування до 1741 року в академії було 4 президенти. Всі вони були німці: Л. Л. Блюментрост, Г. К. Кайзерлінг, І. А. Корф, К. Бревен. З початком правління Єлизавети Петрівни зухвальства німців у імперії почали придушуватись. Не обійшли увагою й Академію наук. Потрібно було знайти нового голову, але підходящої кандидатури не могли знайти перших 5 років правління Єлизавети Петрівни. Взагалі, вчених російського походження в тодішній Російській імперії було не надто багато. Ломоносову, якого відправили навчатися закордон, обіцяли посаду екстраординарного академіка, але на нього, попри беззаперечну геніальність, дивилися дещо з підозрою і призначили лише ад'юнктом. Михайло Ломоносов був досить запальною персоною і до своїх цілей з русифікації академії він часто не боявся говорити речі, які потрібно було тримати при собі.

Кандидатуру президента знайшли випадково. Після поїздки закордон на навчання Кирило Григорович за свідченнями сучасників став зовсім іншою особистістю. У своїх спогадах Катерина ІІ дуже схвальними відгуками висловлювалася про Кирила, говорячи, що за декілька років він став набагато освіченішим і витриманішим в своїх манерах, аніж його старший брат. Всі при дворі були в захваті від його краси і манер.

Молодому вісімнадцятирічному графу потрібна була міцна і сильна опора в Академії. Він вирішив зробити ставку на Михайла Ломоносова, який мав суперечності в поглядах як з німцями, так і з росіянами. Перший крок до порядку, молодий гетьман втілив за рахунок створення нового штату та регламенту, який був підписаний імператрицею 27 червня 1747 року. За ним Академія була розділена на 2 частини - власне академію і університет. Академію мали складати 10 академіків і при кожному з них ад'юнкт і десять почесних членів, які працюють поза академією. Всі ад'юнкти мали бути росіянами. Вести документацію на засіданнях Академії мав конференц-секретар. В статуті вказана норма, за якою академіки мали виконувати доручення урядових органів, бібліотека, кунсткамера, типографії, книжкова лавка збережені при Академії. Річний бюджет академії становив 53298 рублів.

Наступним кроком Кирила Григоровича було вивчення історії і географії. В 1760 році розпорядженням Сенату були зобов'язані всі регіональні уряди з доставки географічних відомостей для публікації великого Атласу Російської імперії. Збиралися відомості про всі церковні будівлі з метою вивчення їх історії. Тим не менше історична наука перебувала в стані "ембріону" в Російській імперії. Фактично першою дисертацією, яка дала поштовх до вивчення історії, стала праця Міллера "Происхождение имени и народа российского". В результаті дискусії, яка розгорілася навколо неї почалося вивчення даної галузі. Найбільшим противником Міллера виступав Ломоносов. З 1751 року Ломоносов почав активно займатися вивченням історії і в 1760 році видав "Краткий российский летописец".

Після 1748 року Кирило Григорович активно підтримував Ломоносова. В цьому ж році за написання оди на честь сходження на престол Єлизавети Петрівни він виклопотав премії Ломоносову в розмірі 2000 рублів. Для заохочення Ломоносова, Кирило Григорович розпорядився привести академічну лабораторію в такий стан, щоб вчений міг спокійно займатися своїми дослідами в області хімії. Ломоносов став улюбленцем графа Розумовського і користувався його підтримкою у всіх починаннях.

Досить складна ситуація була також і з університетом, де фактично не було студентів. Для поповнення складу студентства Кирило Григорович вимагав з Невської, Московської і Новгородської семінарій найкращих вихованців. Правда першим часом справи тут не ладились, бо студенти не підкорялися наказам, могли грубити керівництву... Новим ректором замість відомого Міллера було призначено Крашеннікова, який стабілізував ситуацію.

Кирило Григорович розумів, що без активного книговидання справа Академії не має сенсу, тому в 1748 році він розпорядився, щоб "переводили и печатали книги гражданского разного содержания, в которых польза и забава соединена б была с пристойным к светскому житию нравоучением".

В 1750 році після обрання Кирила Григоровича малоросійським гетьманом, він прохав імператрицю відійти від справ в Академії, але отримав відмову, тому вимушений був постійно розриватися між Глуховим і Петербургом.

Від справ Академії він фактично відійшов в 1765 році, коли його становище при дворі дещо похитнулося, через заяву Мировича, який на суді з приводу спроби визволити зі Шліссельбурзької фортеці Іоанна Антоновича з ціллю посадити останнього на престол, назвав Кирила Григоровича, як особу, яка стала ініціатором даної ідеї, що стало здивуванням як для суддів, так і для самого Розумовського. Тим не менше, офіційно на посаді Президента Академії Наук Кирило Григорович залишався до 1798 року.

За бажанням імператриці Єлизавети 27 жовтня 1746 року Разумовський одружився з фрейліною імператорського двору Катериною Іванівною Наришкіною (1729-1771). У подружжя було шість синів і п'ять дочок :

Наталія Кирилівна (1747-1837), фрейліна, з 1772 року була у шлюбі за Миколою Олександровичем Загряжським (1743-1821).

Олексій (1748-1822) - перший в Росії міністр народної освіти (1810-1816).

Єлизавета Кирилівна (1749-1813), фрейліна, з 1776 року була у шлюбі за Петром Федоровичем Апраксіним (1728-1813).

Петро (1751-1823) - генерал-поручик, дійсний таємний радник, обер-камергер, в 1774 році проти волі батька одружився з фрейліною С. С. Чарторийською, з дому Ушакових (1746-1806).

Андрій (1752-1836) - дипломат, меценат, дійсний таємний радник 1-го класу.

Дарина Кирилівна (1753-1762), померла дев'ятирічною дитиною, похована в сімейній усипальні своєї матері у Верхньо-Петрівському монастирі.

Ганна Кирилівна (1754-1826), фрейліна, відрізнялася красивою зовнішністю, була у шлюбі за В. С. Васильчиковим. Її прямі нащадки - Династія Скоропадських - Монархічний Дім, що правив Україною у 1918 році.

Лев (1757-1818) - згодом генерал-майор; вихователем його у 1769-1775 роках був учень Григорія Сковороди Михайло Ковалинський.

Григорій (1759-1837) - геолог, мінералог, біолог.

Іван (1761-1802) - генерал-майор.

У 2003 р. в Україні відзначали ювілей двох шедеврів архітектури, пов'язаних з долею родини Розумовських, - 200-річчя гетьманського палацу в Батурині та 240-річчя собору Різдва Богородиці в Козельці.

(укр.) Голобуцький Володимир. Розділ XIV. Нова Січ // Запорозьке козацтво. - К.: Вища шк., 1994. [Архівовано 1 Квітня 2010 у Wayback Machine.]

(рос.) Бантыш-Каменский Д. Н. 14-й генерал-фельдмаршал граф Кирилл Григорьевич Разумовский // Биографии российских генералиссимусов и генерал-фельдмаршалов: Часть 1-2. - М.: Культура, 1991. - 620 с. [Архівовано 8 Червня 2009 у Wayback Machine.]

(укр.) Розумовський Кирило // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1973. - Кн. 2, [т. 7] : Пряшівщина (продовження) - Сибір. - С. 2556.

Васильчикова А. А. Семейство Разумовскихь. - Т.1. - СПб, 1880

Модзалевський В. Л. Малоросийский родословникь. Т.4. - Киев, 1914

Путро О. І. Гетьман Кирило Розумовський і його доба (з історії державотворення XVIII століття). - Київ, 2008

Лазорський Микола. Гетьман Кирило Розумовський. Роман-хроніка 18 віку.- К.: Український Центр духовної культури, 1996.- 592 с.- (Укр. іст. роман). ISBN 5-7707-5394-3

Історія України в особах: IX-XVIII ст. К.:Видавництво "Україна", 1993, 396 с.

Ситий I. Клейноди останнього украïнського гетьмана//Знак.-2005.-N° 24, с. 8-9.

Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Кирило Розумовський - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Кирило Григорович Розумовський Гетьман Війська Запорозького Правління 1750- 1764 Обрання 22 лютого 1750 Наступник посада скасована, Павло Скоропадський, як Гетьман України Біографічні дані Імена Кирило Григорович Розум (при народженні) Народження 29 березня 1724 Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина Смерть 21 січня 1803 (78 років) Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія Діти Олексій, Андрій, Петро, Григорій, Іван, Лев, Наталія, Єлизавета, Анна Династія Розумовські Нагороди Медіафайли у Вікісховищі Кирило Розумовський (, Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина - 9 (21) січня 1803, Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія) - український військовий, політичний та державний діяч, останній Гетьман Війська Запорозького.

# data[].attributes.headline
Минуло, та не забулося. Фільм 60.

# data[].attributes.subject
Минуло, та не забулося. Фільм 60.

# data[].attributes.attachment_link.title
Минуло, та не забулося. Фільм 60.

# data[].attributes.headline
Читаємо онлайн. І.А.Коляда, Вадим Милько "Кирило Розумовський".

# data[].attributes.subject
Читаємо онлайн. І.А.Коляда, Вадим Милько "Кирило Розумовський".

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Электронная библиотека книг iknigi.net

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Текущая страница: 1 (всего у книги 8 страниц)

І. А. Коляда, Вадим Милько
Кирило Розумовський

Від авторів

Кирило Розумовський - останній гетьман України-Гетьманщини (1750-1764). Життя цієї людини - приклад неймовірної примхливості долі. З'явившись на світ у родині простого українського козака і почавши свою кар'єру з випасу громадської худоби, Кирило Розумовський завдяки своєму брату Олексію опиняється в Петербурзі, отримує блискучу на той час освіту і в 1746 році стає президентом Імператорської академії наук і мистецтв. А в 1750 році його чекає ще один несподіваний поворот долі - завдяки складній міжнародній обстановці російська імператриця Єлизавета Петрівна вирішує відновити в Україні інститут гетьманства, і вибір правительки падає на Кирила Розумовського.

Незважаючи на досить суперечливі оцінки діяльності останнього гетьмана України-Гетьманщини, необхідно зазначити, що К. Розумовський, наскільки міг, намагався бути корисним своїй Батьківщині.

"Урядування Розумовського, - пише відомий історик Гетьманщини О. Лазаревський, - було більш тяжким од всіх його попередників, хоча, може бути, останній гетьман був найкращою людиною з усіх правителів ХVІІІ віку".

Козацька Україна

У XVIII ст. Лівобережна Україна і Київ з невеликими околицями перебували у складі Росії, Правобережна з Прикарпаттям - у складі Польщі. Закарпаття й Буковина залишалися відповідно у складі Угорщини, що перейшла під Австрію, та Молдови, яка була васалом Османської імперії. Таким чином, територія, на якій проживало більше половини українців, знаходилася під владою Польщі, а приблизно чверть українців жила під владою Російської імперії.

На території Лівобережної України у цей час існувало три політичних утворення: Гетьманщина, або Малоросія, Запорізька Січ і Слобідська Україна.

Гетьманщина ще певний час продовжувала зберігати деяку автономію. Козацьку державу очолював гетьман, який юридично обирався Генеральною військовою радою. При гетьмані діяла рада старшин, що збиралася тричі на рік на великі свята. Фактично обрання гетьмана було справою, що погоджувалася між старшиною та царською владою і остаточно вирішувалася в Петербурзі. За полкового устрою гетьман мав величезну владу - він визначав, хто буде вписаний в компут (особливий перепис козацької старшини) і стане козаком, він призначав старшин, займаючому старшинську посаду належало мати рангову землю як плату за службу, і саме гетьман своїми універсалами роздавав старшині села, хутори, млини, ставочки та ін. Але гетьман був повністю залежним від царської влади. І тому єдиним способом змінити очільника козацької держави або хоча б вплинути на нього став донос, і цим способом старшина широко користувалась. В свою чергу, доносами користувався і гетьман, а царська милість полягала у тому, що розслідування скарг доручалось тому, на кого скаржилися. Така нестійкість службової позиції старшини компенсувалась енергійним збагаченням, що подекуди набувало безсоромних форм. Наприклад, батько майбутніх графів Безбородьків, генеральний писар Андрій Безбородько за хабарі роздавав урядові посади у такій кількості, що навіть найбільша уява не могла знайти цьому пояснення.

Військова (з часів Б. Хмельницького - генеральна) старшина складалася з писаря, обозного, двох суддів, двох осавулів, хорунжого, бунчужного та підскарбія. Генерального писаря іноземці називали канцлером, оскільки його функції відповідали аналогічним функціям канцлера у Європі. Генеральний обозний завідував артилерією і всією інженерною справою та мав власну велику канцелярію. Генеральні осавули - військові чиновники для особливих доручень, щось на зразок ад'ютантів. Такі ж функції виконували хорунжі та бунчужні, у яких від історичних ролей охоронців гетьманських клейнодів залишились тільки назви. Посада генерального хорунжого була фактично щаблем до полковницької. До генеральної старшини належали також бунчукові товариші, які жодних спеціальних функцій в уряді не мали, але, служачи у полках, підпорядковувалися гетьманській владі так, як і генеральна старшина.

Територія Гетьманщини у ХVІІІ ст., як і раніше, поділялася на військово-адміністративні одиниці - полки і сотні. Полкова й сотенна старшина водночас була і військовою, і адміністративною владою. Сотня повинна була поставити близько ста збройних козаків, але найчастіше вона складалася з сорока-п'ятдесяти чоловік. Сотні поділялися на курені, до яких входили чотири-п'ять сіл. Сотенний уряд діяв у сотенному містечку. Полкових міст наприкінці XVII - середині XVIII ст. було десять: Стародуб, Чернігів, Ніжин, Прилуки, Київ, Переяслав, Лубни, Гадяч, Полтава, Миргород. Полк налічував від 7-8 до 20 сотень і в середньому близько 1000 козаків.

Столицею Гетьманщини після розгрому і спалення Батурина російськими військами під час війни зі шведами став Глухів (сучасна Чернігівщина), невелике містечко неподалік від російського кордону.

Продовжували існувати також значною мірою своя система права і судочинства, міське самоуправління, національні збройні сили - козацьке військо. Але автономія Гетьманщини значно обмежувалася: було відсутнє право на самостійну зовнішньополітичну діяльність, збройні сили підпорядковувалися російському командуванню, судочинство і адміністрація знаходилися під постійним контролем, відтак гетьманський уряд в окремі періоди замінювався спеціальними органами російської адміністрації для управління Гетьманщиною - Малоросійською колегією (1722-1727 рр.) або Правлінням гетьманського уряду (1734-1750 рр.). Українська церква стала митрополією Православної Російської церкви, керованою з часів Петра I державною установою - Священним Синодом.

Тепер перейдемо до наступного політичного утворення - Запорізької Січі. Після повернення у 1734 р. на контрольовані Росією території аж до знищення її Катериною II у 1775 р. вона була фактично самостійною. Козацькі зимівники, криті очеретом рибальські хати були розкидані від Інгулу й Бугу до Кальміусу. У мирний час на цій території було багато козацьких форпостів, що вели розвідницьку службу; у роки війни, крім участі в бойових діях у складі піхоти та особливо іррегулярної кінноти, запорожці стали неоціненними охоронцями зимових аванпостів, бо у XVIII ст. війна зазвичай припинялась восени. По тім росіяни й турки відводили війська на зимові квартири, але татари робили набіги саме взимку, по снігу. Тож охорона зимових квартир системою кінних аванпостів покладалась виключно на запорожців.

Слобожанщина мала такий самий полковий устрій, як і Гетьманщина, але підпорядковувалася безпосередньо російським властям, натомість Лівобережна Україна мала свого гетьмана і Генеральну Військову Канцелярію, що здійснювали державно-владні функції, у тому числі й військові.

Отже, до початку 80-х рр. XVIII ст., коли було скасовано полково-сотенний устрій (і особливо до ліквідації 1764 р. гетьманства), незважаючи на те, що російський уряд утискував козацьку Україну, відбирав від неї рештки державності, поступово перетворюючи її на провінцію імперії, Лівобережна Україна, зокрема Гетьманщина, в очах українського народу впродовж століття символізувала всю Україну, а українська старшина, яка перебрала від козацтва роль політичного лідера, продовжувала боротьбу за збереження її широких автономних прав.

Після смерті царя Петра І Росія вступила в "епоху двірцевих переворотів", яка тривала з 1725-го по 1762 рік. Цей період характеризується захопленням політичної влади, що супроводжується боротьбою придворних груп і здійснюється, як правило, за підтримки гвардійських полків.

1741 рік увійшов у історію Росії як рік чергового перевороту, в результаті якого російською імператрицею стала Єлизавета Петрівна, молодша дочка Петра І. 25 квітня 1742 р. відбулася коронація Єлизавети Петрівни.

Обрання К. Розумовського на гетьманство

Велике значення для подальшої долі України-Гетьманщини мало правління доньки Петра Великого - російської імператриці Єлизавети Петрівни. За існуючою вже традицією після її сходження на престол були обрані депутати від українського старшинського уряду для клопотання в українських справах перед новою російською імператрицею. Діяльність української делегації при царському дворі, що тривала майже цілий рік, виявилася досить успішною: було видано імператорський указ щодо зменшення податкового тиску на населення України (з огляду на величезні збитки, що їх зазнав український народ внаслідок утримання російського війська під час війни з Туреччиною); виключне право на розміщення як військових частин, так і заїжджого російського чиновництва в Гетьманщині отримала місцева старшина; категорично заборонялося російським поміщикам, які мали маєтки в Україні, закріпачувати місцеве населення. У зв'язку з постійними скаргами від усіх верств населення, а також козацької адміністрації усіх рівнів на часті випадки насилля і наруги щодо них з боку офіцерів російських гарнізонів, останні отримали суворе попередження: під страхом тяжкого покарання не припускатися у майбутньому подібних дій. Було підтверджено міські привілеї Києву, одержані ним від Петра І, зокрема на прохання київської міської влади і усіх міщан підтверджувалися права останніх на їхні прибутки і нерухомість. До того ж міським мешканцям Києва дозволялася вільна торгівля різними промисловими і продовольчими товарами та володіння угіддями, сіножатями, вигонами (за надані переваги і пільги кияни повинні були щорічно сплачувати до державної скарбниці 600 крб.); скасовувалася заборона Генеральної Військової Канцелярії 1739 р. щодо традиційного права переходу українських селян з місця на місце у межах кордонів України-Гетьманщини.

Пік надзвичайної прихильності російської придворної верхівки до всього українського припав на літо 1744 р., коли імператриця Єлизавета Петрівна здійснила тривалу подорож до України-Гетьманщини, зокрема до міст Глухова і Києва, а також відвідала рідні місця свого фаворита Олексія Розумовського - містечко Козелець на Чернігівщині. (Після царя Петра І це були перші відвідини України російським монархом.) Сама ж поїздка Єлизавети Петрівни відзначалася надзвичайною помпезністю і урочистістю.

16 жовтня 1749 р. було видано царський указ, яким оголошувалося про відправлення до Глухова спеціального царського представника графа І. Гендрикова для присутності на виборах нового гетьмана України. Водночас з С. - Петербурга були відпущені додому з багатими подарунками й українські депутати, які перебували там досить тривалий час. Ці депутати привезли до Глухова царську грамоту, одержану в Колегії іноземних справ, у якій йшлося про те, що "быть в Малой России гетману по-прежнему". Водночас у цій грамоті імператриця Єлизавета Петрівна урочисто пообіцяла своїм вірним підданим, малоросійському народу "все вольности, права и привилегии, которые от времени принятия под державу Всероссийскую гетмана Богдана Хмельницкого с Войском Запорожским и со всем Малороссийским народом... имели, свято, ненарушимо и цело содержать..." Зрозуміло, що подібні заяви російського правління були лише формальними деклараціями, однак найпрогресивніша частина української старшини, плекаючи надії на відновлення української державності зразка Б. Хмельницького, вхопилася за цю рятівну для Лівобережної України як автономії соломинку.

Отже, сценарій "обрання" гетьмана, розроблений і санкціонований у Петербурзі, почав втілюватися в життя. У січні 1750 р. до Глухова прибув граф І. Гендриков, першочерговим завданням якого було ознайомлення української старшинської верхівки з бажанням Петербурга бачити на посаді гетьмана саме молодшого брата фаворита імператриці Олексія Розумовського Кирила. Це означало, що процедура виборів буде лише формальною, оскільки "побажання" російської столиці українській старшині слід було розуміти як наказ.

Але, щоб зберегти хоч видимість законності та традиційності обрання нового гетьмана, 18 січня 1750 р. на зібранні в Генеральній Військовій Канцелярії генеральна старшина, виконуючи наполягання графа І. Гендрикова, звернулася до російської цариці Єлизавети Петрівни з окремим "проханням" дозволити "обрати" гетьманом Кирила Григоровича Розумовського. Через місяць після цього царський посланець зібрав у Глухові військову старшину, включно до сотників, а також представників вищого православного духовенства в Україні. На цьому зібранні й було оголошено про "всенародне" бажання обрати в гетьмани графа Кирила Розумовського.

22 лютого 1750 р. мешканці Глухова стали свідками урочистої події, що ознаменувала початок нового і, як виявилося, останнього за часів Російської імперії етапу розвитку Української держави. З самого ранку за гарматними пострілами, що пролунали як сигнал, на міському майдані зібрався великий натовп. Сюди прибули й усі десять козацьких полків. За даними Генеральної Військової Канцелярії, що надійшли з усіх десяти полкових канцелярій, на обрання гетьмана до м. Глухова прибуло 5318 чол. старшини ("військових чинів") і рядових козаків. Окрім того, там перебували ще три компанійські полки загальною кількістю у 217 чол., а також солдати Глухівського гарнізону.

Водночас у будинку, відведеному для графа І. Гендрикова, почали збиратися представники старшини та українського вищого духовенства на чолі з митрополитом Тимофієм Щербацьким. О 9-й годині ранку розпочалася церемонія обрання гетьмана. З двору російського посланця у супроводі загону озброєних козаків, російських гренадерів і військових музикантів виїхала споряджена карета, у якій знаходилися граф І. Гендриков зі своїми асистентами та секретар Колегії закордонних справ Степан Писарєв. Останній тримав у руках велику срібну з позолотою тацю, на якій лежала царська Жалувана грамота на гетьманство. Слідом за каретою представники старшини (зокрема, генеральної: суддя Яким Горленко, підскарбій Михайло Скоропадський, писар Андрій Безбородько, хорунжий Микола Ханенко, бунчужний Дем'ян Оболонський, а також бунчукові товариші Іван Гамалея, Яків Маркович, Федір Ширяй, Іван Жоравка, Ілько Журман та ін.) несли російські та українські прапори, а також гетьманські клейноди: булаву, бунчук і печатку. З прибуттям карети на майдан, де знаходився спеціально споруджений постамент, царська грамота й гетьманські клейноди були покладені на два столи. Прапороносці стали обіч столу. Поруч розташувалися почесні гості й генеральна старшина, а решта панства - навколо.

Відкрив урочисте зібрання Глухівської ради 1750 р. граф І. Гендриков, який нагадав про волю імператриці Єлизавети Петрівни відновити гетьманство в Україні й закликав присутніх "избрать меж себя из природных своих людей гетмана, по малороссийским своим правам и вольностям, вольными голосами". Потім С. Писарєв голосно зачитав Жалувану грамоту, а митрополит Т. Щербацький висловив глибоку подяку цариці Єлизаветі Петрівні. За давнім козацьким церемоніалом граф І. Гендриков, повертаючись на всі боки, кілька разів голосно запитав присутніх, кого вони бажають собі в гетьмани? Відповідь, вже давно підготовлена, була одностайною - графа Кирила Григоровича Розумовського! Та особливо голосно вигукували ім'я молодшого Розумовського найобізнаніші щодо всіх деталей цієї церемонії кола - старшина й духовенство. За стародавнім козацьким звичаєм усі присутні тричі прокричали: "Графа Кирила Григоровича Розумовського!", що означало остаточну відповідь.

Після святкової канонади з 101 гармати й пострілів з козацьких рушниць царську Жалувану грамоту й гетьманські клейноди занесли до Миколаївської церкви, де відбулася урочиста літургія. Потім у резиденції І. Гендрикова пройшов великий бенкет, під час якого генеральна старшина подарувала особисто господарю 10 тисяч крб., а всій графській свиті - 3 тисячі крб. Не забули й за простолюд, якому на відзначення свята, що під гуркіт гармат тривало допізна, виділили понад 200 відер горілки. Грошові витрати з державної скарбниці на організацію й проведення самого свята виглядали наступним чином: стіл для почесних гостей й козацької старшини обійшовся у 100 крб., купівля "простого вина" для козаків і солдатів глухівського гарнізону - у 245 крб., інші витрати ("потребные расходы") становили 180 крб. Загальна сума витрат становила 525 карбованців.

Чудернацькою видавалась українцям ця церемонія "обрання" гетьмана. Більшість були щиро раді цій події: саме слово "гетьман" мало для них відбиток якоїсь чарівності й магічності, до того ж козацтву було надано багато привілеїв, і всі тішились сподіваннями на нові привілеї із Петербурга, хоча саме обрання нагадувало прямий примус до присяги. Тому старі козаки мовчки хитали головами, відчуваючи, що прийшли нові часи, які назавжди змінили героїчну епоху П. Конашевича-Сагайдачного та Б. Хмельницького. Вони ніколи навіть у сні не могли побачити таку церемонію обрання на гетьманство. Та й сам Кирило Григорович Розумовський, як відзначали його рідні пізніше, не вважав себе справжнім гетьманом України, називаючи останнім справжнім гетьманом України Івана Мазепу.

Царським указом від 5 червня 1750 р., імператриця Єлизавета Петрівна затвердила "обрання" К. Розумовського гетьманом Лівобережної України (хоча офіційно він титулувався "...всея Малыя России обеих сторон Днепра... гетман"), а у жовтні того ж року під його владу передали й Запорізьку Січ. Резиденцією нового гетьмана стало місто Батурин, що свого часу зазнало жахливих руйнувань і пограбувань за наказом Петра I з боку російського карального загону, очолюваного князем О. Меншиковим.

Що стосується повноважень гетьмана К. Розумовського у плані призначення на посади, то в спеціальному указі імператриці 1750 р. йшлося, що ніхто не може бути пожалуваним у будь-який чин без спеціального донесення про конкретного претендента її Імператорській Величності.

Відбулися зміни і у відправленні церковних літургій. Зокрема, виконуючи указ імператриці, київський митрополит зробив спеціальне розпорядження. Згідно нього нового гетьмана у всіх церквах мали згадувати, як "благородного Кирилла гетмана". Але як відомо, подібне титулування не сподобалося самому К. Розумовському, і через певний час митрополит розіслав нове розпорядження, за яким наказував "ясновельможного господина Малыя России, обеих сторон Днепра и войска Запорожского гетмана, Е. И. В. действительного камергера, Императорской Санкт-Петербургской академии наук президента, лейб-гвардии Измайловского полка подполковника и ордена Святого Александра Невского, также Польского Белого орла и Гольштинского Святыя Анны кавалера, Российской империи графа Кирилла Григорьевича Разумовского" іменувати, як "высоко и благоуродженного графа Кирилла Григорьевича, гетмана Малыя России". Але справа на цьому не завершилася, і вже через рік митрополит розсилає у всі єпархії нове розпорядження, у якому К. Розумовського наказано згадувати, як "высоко и благоуродженного сиятельного графа Кирилла Григорьевича, гетмана Малыя России". В особливих випадках, коли священики не можуть вимовити таке формулювання, дозволялося його спрощувати до "сиятельного графа Кирилла Григорьевича".

Окрім цього, у 1750 р. імператриця Єлизавета Петрівна підписала ряд наказів, за якими гетьман К. Розумовський при урочистих та публічних церемоніях отримував місце поряд з генерал-фельдмаршалами, вважаючись рівним їм. До того ж новообраному гетьману передавалися всі прибутки із гетьманських маєтностей (грошима, хлібом, вином та іншими продуктами), які були зібрані до його обрання. Нарешті, так як Кирило Григорович "против других гетманов имел ту отличность", що був графом Російської імперії, а імператриця Єлизавета Петрівна мала до його персони особливу довіру, то було наказано у грамотах, що відправлялися до нього із Колегії закордонних справ, до титулу гетьмана додавати предикат (звернення): "высоко и благорожденного".

Імператриця також наказала спеціально для К. Розумовського виготовити нові клейноди з прикрасами із дорогоцінного каміння вартістю до 1 500 крб. Для цього були розроблені навіть спеціальні креслення. Але зважаючи на час, необхідний для їх виготовлення, на момент обрання гетьманом Кирило Григорович отримав ще старі клейноди.

13 березня 1751 р. новообраний гетьман, який все ще залишався у Петербурзі, урочисто присягнув в придворній церкві імператриці Єлизаветі Петрівні "верным, добрым и послушным рабом и подданным быть... чин гетманства над Войском Запорожским и над народом малороссийским верно и постоянно содержать и все то войско и народ малороссийский к верности, к службе и послушанию приводить и ни с которыми посторонними государями без ведома и без указу Е. И. В. никакой переписки и пересылки собою не иметь..."

Виголосивши й підписавши присягу, текст якої засвідчував повну залежність гетьмана України від Росії, К. Розумовський одержав з рук російської імператриці Єлизавети Петрівни гетьманську булаву та інші клейноди.

Так з волі доньки того, хто руйнував українську державність, було відновлено гетьманське управління в Лівобережній Україні, якою став правити не чужинець, а "его сіятельство, граф Кирило Григорович Розумовський, яко природный Малой Россіи сын", людина-представник вищої петербурзької еліти, рідний брат всемогутнього царського фаворита, а тому це породжувало у козацької старшини сподівання на реальне відновлення автономних прав Гетьманщини.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самоуправління

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
порушувалося

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лівобережної

# data[].attributes.attachment_link.title
Кирило Розумовський

# data[].attributes.attachment_link.description
Читать книгу Кирило Розумовський І. Коляда - страница 1 текста книги : цієї людини - приклад неймовірної примхливості долі. З'явившись на світ у родині простого українського козака і почавши свою кар'єру з випасу громадської худоби, Кирило Розумовський завдяки своєму бр

# data[].attributes.headline
Деякі уподоб

# data[].attributes.body
Деякі уподобання та смаки Кирила Розумовського

# data[].attributes.headline
Пропонуємо видання з фонду бібліотеки, у якому зібрані найцікавіші відомості про гетьманів та кошових отаманів України. 

# data[].attributes.subject
Пропонуємо видання з фонду бібліотеки, у якому зібрані найцікавіші відомості про гетьманів та кошових отаманів України. 

# data[].attributes.body
Про гетьмана Кирила Розумовського читайте на сторінці 289-296.

# data[].attributes.body
Ця книга містить 100 коротких біографічних нарисів, (в тому числі і про Кирила Розумовського сторінка163-168) історичних портретів видатних наших земляків, представників суспільства — мислителів, письменників, учених, митців, громадських, релігійних, політичних діячів, чиїми зусиллями впродовж віків творилася українська культура.
Це видання знаходиться у нашій бібліотеці.

# data[].attributes.headline
У цьому романі письменник показав трагедію цього непересічного українця XVIII ст., який став іграшкою в руках російських імператриць Єлизавети Петрівни і Катерини II. 

# data[].attributes.subject
У цьому романі письменник показав трагедію цього непересічного українця XVIII ст., який став іграшкою в руках російських імператриць Єлизавети Петрівни і Катерини II. 

# data[].attributes.headline
Кирило Розумовський

# data[].attributes.subject
Кирило Розумовський

# data[].attributes.attachment_link.description
Кирило Розумовський намагався реформувати й українську армію. Заводилося однакове озброєння для козаків (зброя - шабля, рушниця й спис), однакова уніформа (сині мундири з червоною оздобою, білі штани, шапки різного кольору в різних полках). Запроваджувалася муштра за західноєвропейським зразком. В усіх полках були відкриті школи для навчання козацьких синів.

# data[].attributes.headline
Палац Розумовського – резиденція останнього гетьмана

# data[].attributes.subject
Палац Розумовського – резиденція останнього гетьмана

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розумовського

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розумовськогоінтер’єр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розумовський

# data[].attributes.attachment_link.title
Палац Розумовського - резиденція останнього гетьмана " Невідома історія України

# data[].attributes.attachment_link.description
rnПалац Розумовського - резиденція останнього гетьманаrnrnБагата наша історія козацької доби, та небагато артефактів rnукраїнський гетьманів чи кошових дійшло до нас, а з тих, що дій

# data[].attributes.headline
Гетьман Кирило Розумовський та його реформаторська діяльність

# data[].attributes.subject
Гетьман Кирило Розумовський та його реформаторська діяльність

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Глобал аналітик

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Після загибелі гетьмана Павла Полуботка українська гетьманська держава переживала досить складний період, ознакою якого був постійний тиск з боку Російської імперії. Були часи, коли козацтво навіть не мало права обирати собі гетьмана, а державою керували то Малоросійська колегія (1724-1727), то Правління гетьманського уряду (1734-1750). Названі органи управління очолювали неукраїнські представники.

Вісімнадцятого березня 1728 року у козацькій родині Григорія та Наталії Розумів із села Лемеші поблизу Козельця на Чернігівщині народився син, якого назвали Кирилом. У нього був старший брат Олексій. Сталося так, що він (через свій особливий голос) потрапив до хору імператриці Єлизавети (доньки Петра І), яка правила з 1741 року. З часом той український козак Олексій та імператриця таємно взяли шлюб. Сім'я Розумовських отримала графський титул та, зрозуміло, - серйозний вплив на справи в імперії. За сприяння свого брата Кирило потрапив до Петербурга, де зробив стрімку кар'єру: дійсний камер-юнкер, камергер, граф, президент Петербурзької Академії наук, генерал-фельдмаршал, сенатор.

Протягом 1743-1745 років Кирило Розумовський під іменем Івана Обидовського навчався в найкращих європейських університетах. У Берліні він проходив навчання у знаменитого математика Леонарда Ейлера, слухав лекції у Гданську, Кенігсберзі, Данцігу, побував у Франції, Італії, вивчаючи німецьку, французьку й латинську мови, географію, універсальну історію тощо.

Після цього, незважаючи на юний вік, він очолив Академію наук Російської імперії та керував нею цілих 52 роки, тобто аж до 1798 року. Імператриці Єлизаветі Петрівні дуже сподобався надзвичайно вродливий, статечний і чемний юнак з України, з огляду на що вона "засватала" йому в дружини свою своячку Катерину Наришкіну.

Українська старшина (Я. Лизогуб, М. Ханенко, В. Гудович), запрошена на весілля (1746) К. Розумовського, порушила клопотання перед царським урядом про відновлення гетьманства в Україні. Вирішення цього питання розтягнулось на півтора року. Нарешті в Сенат надійшов відповідний царський указ (підписаний 5 травня 1747 року).

Відновлення гетьманства імператриця Єлизавета Петрівна пов'язувала з особою Кирила Розумовського, котрого й призначала гетьманом. Для підготовки офіційної церемонії в Глухів прибув граф І. Гендриков, який привіз жалувану грамоту. Урочисте обрання гетьмана (або елекція - за тодішньою термінологією) відбулося 22 лютого 1750 року.

В умовах абсолютистської Російської імперії на центральному майдані Глухова, за участю представників від усіх станів Лівобережної України, відбулися вибори нового гетьмана, у результаті яких правителем автономії став Кирило Розумовський (сам він в Глухів не приїхав). А 13 березня 1751 року російська імператриця вручила Розумовському владні гетьманські клейноди - булаву, прапор, бунчук, печатку та литаври. У Петербурзі за відносини з Українським гетьманатом стала відповідати Колегія іноземних справ Російської імперії. Однак у 1756 році українців знову перепідпорядкували Сенату.

Своє гетьманування Кирило Розумовський розпочав з того, що скасував різні обтяжливі збори з населення Лівобережної України. Він ліквідував митниці між Україною та Росією, що полегшило життя купців, але зменшило доходи до скарбниці Українського гетьманату. Великою пільгою для козацької старшини став гетьманський дозвіл на виробництво горілки.

Однією з найголовніших справ Розумовського на гетьманській посаді стало реформування судового устрою України. У той час на Лівобережній Україні діяв Генеральний суд на чолі з генеральним суддею, апеляції на рішення якого подавалися до Генеральної військової канцелярії та гетьмана. Нижчими ланками судочинства лишалися полкові й сотенні суди.

Універсалом від 17 листопада 1760 року К. Розумовський запровадив новий порядок судочинства, згідно з яким Генеральний суд очолювали два генеральні судді, а до його складу входили вибрані від старшини представники кожного з 10 полків. Генеральний суд розглядав справи генеральної старшини, полковників, бунчукових і військових товаришів, канцеляристів та осіб, які перебували під особистою опікою гетьмана. Крім того, цей суд став органом нагляду за місцевими судами, найвищою апеляційною інстанцією, в зв'язку з чим Генеральну військову канцелярію було позбавлено судових функцій (17 лютого 1763 року).

Того ж року полкові суди було перетворено на гродські, де розглядалися кримінальні справи. Головуючими в цих судах залишалися полковники, а суддя і писар називалися вже не полковими, а гродськими. Крім того, було запроваджено підкоморські й земські суди (в кожному полку по два, а в Ніжинському - три). Підкоморські суди розглядали справи про землю та межування, до їх складу входили виборний від шляхетства суддя з двома помічниками-коморниками.

Загалом судова реформа, здійснена К. Розумовським, відповідала інтересам козацької старшини.

У 1760 році за дорученням Кирила Розумовського було підготовлено проект заснування в столичному Батурині університету за європейським зразком, однак царський уряд наклав заборону, так само він не дозволив перетворити Києво-Могилянську духовну академію у світський університет.

У березні 1761 року із відання гетьмана вилучено Київ і підпорядковано безпосередньо Сенату. Всіх козаків наказано вивести з міста і поселити на лівому березі Дніпра. Київська полкова канцелярія знаходилась в м. Козелець.

Окрім впровадження університетів, Кирило Розумовський опікувався навчанням здібних юнаків з України та всіляко підтримував їх у подальшій кар'єрі. Видатний український історик Михайло Грушевський називав військових канцеляристів доби гетьмана Кирила Розумовського козацькою інтелігенцією, яка готувала національне українське відродження XIX ст.

Дуже велику увагу Кирило Розумовський приділяв розвитку господарства. У Батурині та Глухові були зведені цегляні та лісопильні заводи, у Почепі - пороховий завод, у Батурині і Нових Млинах - текстильні фабрики. Тоді ж в Україні запрацювали заводи з виробництва листового срібла і золота, кінний завод, а також свічні, миловарні, дзеркальні та керамічні фабрики.

Однак в плани царського уряду аж ніяк не входило самостійне правління українського гетьмана. Його діяльність постійно тримали в полі зору, спрямовуючи належним чином. Права гетьмана поступово обмежувались: йому заборонялось призначати полковників без згоди уряду, підтримувати дипломатичні зносини з іншими країнами та ін.

Згодом було зроблено суттєвий крок по обмеженню державності України й перетворенню її на звичайну провінцію Російської імперії. Варто зазначити, що у 1734-1750 роках політико-адміністративну владу в Україні здійснювало Правління гетьманського уряду із 6 осіб. Це сприяло посиленню контролю і втручанню у внутрішні справи старшинської адміністрації з боку царських урядовців. Лівобережна Україна нарівні з іншими провінціями держави підпорядковувалась Сенату, в якому діяла особлива установа під назвою Канцелярія малоросійських справ.

З відновленням гетьманства підпорядкування Лівобережної України із Сенату було передано в Колегію іноземних справ. Факт перебування України у віданні установи, утвореної для зносин з іншими державами, свідчив про формальне визнання за нею політичної самостійності.

У 1762 році Кирило Розумовський на чолі Ізмайлівського гвардійського полку брав активну участь у двірцевому перевороті, в результаті якого імператрицею стала Катерина II. З наступного року гетьман почав проводити в Україні військову реформу: у козацькому війську запроваджувалися регулярні частини, а для козаків вводився одноманітний стрій. У вересні 1763 року гетьман скликав у Глухові велику старшинську раду. На ній було представлено по двоє старшин та по двоє сотників від кожного полку (загалом 40 осіб). На раді також були присутні та мали право вирішального голосу 56 бунчукових товаришів і 38 військових товаришів. Ними було вироблено та затверджено документ під назвою "Прохання шляхетства і старшин разом з гетьманом про відновлення різних старовинних прав Малоросії". Після цього було складено ще окрему чолобитну на ім'я Катерини II, де йшлося про запровадження спадкового гетьманства в Україні - після смерті Кирила Розумовського козаки повинні були обирати гетьмана лише з його прямих спадкоємців. Чолобитну до цариці підписали майже всі полковники та сотники, а також генеральний писар Василь Туманський, генеральний підскарбій Василь Гудович та генеральний суддя Олександр Дублянський.

Глухівська рада та чолобитні українців щодо запровадження спадкового гетьманства в Україні-Русі викликали величезний переляк у Петербурзі, й саме тому російська цариця Катерина II своїм указом від 10 листопада 1764 року остаточно скасувала посаду гетьмана. Однак козацький устрій продовжував існувати включно до кінця XVIII століття.

За наказом і сприянням Кирила Розумовського в Україні було збудовано чимало православних церков, зокрема у Козельці протягом 1752-1763 років зведено величний храм Різдва Богородиці за проектом італійського архітектора Б. Растреллі. У Києві й до цього часу височіє Маріїнський палац, збудований Растреллі для проживання там графів Розумовських. У Петербурзі на набережній річки Мойки і зараз знаходиться палац Розумовських. Величні палаци родини Розумовських були збудовані в австрійському Відні та українському Батурині. Кирило Розумовський довгий час відбудовував спалений росіянами у 1708 році Батурин. Там він постійно проживав з 1794 року і помер у січні 1803-го.

Гетьмана Кирила Розумовського поховали у склепі в церкві Воскресіння Христового, що була збудована перед тим на його кошти. Вже у наш час була встановлена спеціальна меморіальна дошка біля входу до Свято-Воскресенського храму в Батурині: "На цьому місці у Свято-Воскресенському храмі-усипальниці похований великий син свого народу, останній гетьман України Кирило Григорович Розумовський...".
Роман Кухаренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Кирило Розумовський та його реформаторська діяльність - Глобал аналітик

# data[].attributes.attachment_link.description
Після загибелі гетьмана Павла Полуботка українська гетьманська держава переживала досить складний період, ознакою якого був постійний тиск з боку Російської імперії. Були часи, коли козацтво навіть не мало права обирати собі гетьмана, а державою керували то Малоросійська колегія (1724-1727), то Правління гетьманського уряду (1734-1750). Названі органи управління очолювали неукраїнські представники.

# data[].attributes.headline
Останній гетьман Війська Запорозького

# data[].attributes.subject
Останній гетьман Війська Запорозького

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Кирило Розумовський

# data[].attributes.headline
Гетьман Кирило Розумовський - вчений з гетьманською булавою

# data[].attributes.subject
Гетьман Кирило Розумовський - вчений з гетьманською булавою

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гетьман Кирило Розумовський - вчений з гетьманською булавою

Останній гетьман України Кирило Розумовський - фігура у вітчизняній історії вкрай суперечлива. Перш за все тому, що саме його багато хто звинувачує в непрямому сприянні ліквідації гетьманської посади як такої. Нібито Розумовський недостатньо рішуче і енергійно протистояв тиску Катерини ІІ, яка зміцнювала на той час власну самодержавну владу на просторах безкрайньої імперії. Гетьмана Кирила Григоровича прийнято звинувачувати в багатьох гріхах, серед яких:

недостатня увага до України в цілому, управління на відстані, нечасті візити;

нерозуміння українських проблем, відірваність від реального життя, надлишок західництва, прожектерство;

схильність до показухи, створення "потьомкінських сіл";

потурання корупції серед старшини;

спроби закріпачення селян;

слабохарактерність, невміння відстоювати інтереси Гетьманщини перед петербурзькими сановниками.

Однак в той же час численні критики Кирила Розумовського забувають, що цей гетьман керував Україною довше, ніж будь-який з його попередників, крім Івана Мазепи. І за 14 (!) років свого правління граф Разумовський все-таки зумів домогтися дуже багато чого:

1. Перш за все, під час його правління Україна не воювала, не було ніяких вторгнень на її територію, козаків не відправляти на віддалені театри бойових дій.

2. Завдяки багато в чому Кирилу Розумовському гетьманство у 1750 р. після великої перерви все-таки було відновлено, що викликало бурхливу радість у українців, які втомилися від відверто колонізаторської політики Правління гетьманського уряду.

3. Гетьман Розумовський постійно боровся за відновлення давніх козацьких вольностей і особливих прав українського народу.

4. Гетьман домігся передачі під його особисте управління Запорізької Січі, що гарантувало її безпеку. Крім того, Розумовський зумів виклопотати для запорожців казенний кошт.

5. Київ, який з 1686 року перебував у прямому управлінні російських воєвод, а потім генералів, нарешті був підпорядкований українському гетьману.

6. Значна частина російських військ при Розумовському покинула територію України.

7. Гетьман домагався надання йому права на ведення самостійної (!) зовнішньої політики, однак, на жаль, безуспішно.

8. При Розумовському набагато зросло значення козацької старшини. Гетьман, по суті, збудував відмінно працюючу систему влади, яка була заснована на демократичних традиціях українців. Під час його частих від'їздів всі державні інституції Гетьманщини чітко функціонували.

9. Граф Кирило Григорович провів судову і військову реформи, а також дуже багато зробив для розвитку української торгівлі, промисловості та освіти.

Життєві перипетії Кирила Розумовського: з пастухів в академіки.

Майбутній український гетьман народився в сім'ї простого козака Григорія Розума в селі Лемеші, що на Чернігівщині. З дитинства він пас не тільки батьківську худобу, а й сільську череду.

Коли ж старший брат Кирила Олексій Розумовський, простий співак у церковному хорі, був помічений імператрицею Єлизаветою і незабаром став її фаворитом, життя простої української родини в корені змінилося.

У 1743 році юний козак був відправлений для отримання освіти в Європу. У Берліні Кирило Розумовський осягав ази математики під керівництвом знаменитого Ейлера, потім слухав лекції у Геттінгені, Кенігсберзі і Данцигу, відвідав університети Франції та Італії і в 1745 році повернувся до Петербурга.

Поки молодий українець подорожував, йому на Батьківщині стараннями брата було присвоєно графський титул, а після повернення даровано звання дійсного камергера. На поїздку Розумовського з царської скарбниці витратили близько 100 тисяч казенних рублів, але результат, безперечно, був того вартий: з Європи повернувся широко освічений, галантний кавалер з прекрасними манерами.

Цариця Єлизавета призначила 18-річного Кирила Григоровича президентом Імператорської Академії наук по причині "усмотренной в нем особливой способности и приобретенного в науках искусства". Вона ж знайшла йому наречену - свою двоюрідну сестру і фрейліну Є. Наришкіну.

Наймолодший гетьман України.

У 1750 році в 22-річному віці Кирило Розумовський став гетьманом України, імператриця спеціально для нього відновила цей давно скасований інститут. Однак вступ на посаду відбулася тільки через рік, оскільки новий гетьман не дуже поспішав на батьківщину. Інавгурація виявилася дуже урочистою: перед гетьманом пройшли всі козацькі полки, йому в присутності вищого духовенства і старшини були вручені клейноди як древній символ влади, був відслужений молебень, прогримів салют. З приводу обрання гетьманом Розумовського сам Ломоносов склав ідилію.

Влаштувавшись в провінційному Глухові, новий гетьман не відмовився від звичного способу життя: він наказав звести там великий палац, оточив себе придворними і розкішшю. У його резиденції давалися спектаклі на французькій мові, а палацова бібліотека була однією з кращих в Росії. Гетьман навіть планував запросити на посаду доглядача бібліотеки великого французького просвітителя Ж.-Ж. Руссо. За перші три роки правління Україною Розумовський прославився лише тим, що зумів збагатити всю свою численну рідню.

У 1754 році імператриця викликала гетьмана в Москву, її турбували численні скарги на Розумовського і плачевний стан справ в Академії наук. Три наступні роки Розумовський провів у Росії при дворі, а за цей час цариця істотно скоротила автономні права України. Було скасовано внутрішні митні збори на кордоні Великоросії та Малоросії, а також відмінено багато грабіжницьких податків, покладених на українців ще І. Самойловичем та І. Мазепою. Всі справи, що стосуються України, були передані з відання колегії закордонних справ до компетенції Сенату; гетьману заборонялося призначати полковників; при ньому повинен бути особливий резидент з числа російських генералів; гетьману тепер заборонялося вести самостійне листування з іноземними сановниками.

У 1757 році Розумовський ненадовго приїхав в Україну і повідомив запорізьким козакам про те, що йому вдалося виклопотати для них підвищення платні. В тому ж році він знову повернувся в Росію, щоб не показуватися в Гетьманщині ще три довгих роки. Весь цей час Кирило Григорович домагався дозволу на відкриття в Батурині українського університету. У своїй глухівській резиденції Розумовський знову з'явився тільки у 1760 році і відразу зайнявся іншим важливою справою - судовою реформою і реформою винокуріння.

Судова реформа Розумовського.

Реформувати судову систему України, підкресливши її відмінність від загальноросійської, пробували ще гетьмани Полуботок і Апостол, але завершити цей складний процес зміг тільки Розумовський. Складені раніше "Права, за якими судиться Малоросійський народ" так і не були затверджені Сенатом, і тільки стараннями нового гетьмана вони були відправлені на доопрацювання. У 1760 році вийшов гетьманський універсал про судову реформу. Тепер судова система України складалася з Генерального суду (2 генеральних судді і 10 вибраних від кожного полку), земського суду, який відповідав за цивільні справи, гродського суду (кримінальне діловодство) і підкоморського суду (земельні питання). З 1763 року позивачі отримали право звертатися безпосередньо відразу до Генерального суду. По суті, це була калька з судової системи Речі Посполитої і прямий виклик російській самодержавній владі.

Гетьман Розумовський і Катерина Велика.

У 1762 році, після смерті імператриці Єлизавети, він терміново виїхав до Санкт-Петербургу. Новий імператор Петро III призначив його головнокомандуючим армією, яка повинна була діяти проти Данії. Однак український гетьман як командир гвардійського Ізмайловського полку в тому ж році прийняв активну участь в підготовці і здійсненні палацового перевороту. Нова володарка країни Катерина II деякий час була прихильна до українського гетьмана, вона говорила про нього: "Він був гарний собою, оригінального розуму, дуже приємний у спілкуванні й розумом незрівнянно перевершував брата свого, який, проте, був більш великодушним і благодійним за нього".

Розумовський же з ентузіазмом продовжив реформи в Україні: у 1763 році була введена єдина форма і озброєння для козацьких полків. Дуже багато зроблено і для розвитку освіти: в кожному козацькому полку відкривалися школи для хлопчиків з обов'язковим навчанням. Коли ж Кирило Григорович захотів заснувати гетьманську династію, зберігши навічно цей пост у своїй родині, імператриця несподівано обурилася подібною зухвалістю. Вона викликала Розумовського в столицю, де в ультимативній формі зажадала від нього негайно написати прохання про відставку. Гетьман змушений був погодитися, і спеціальним указом від 10 листопада 1764 року ця посада взагалі була скасована. Сам же граф Разумовський отримав чин генерал-фельдмаршала і безліч маєтків як в Україні, так і в Росії. Подальше життя колишнього гетьмана спокійно проходило в його підмосковному маєтку в Петровсько-Розумовському, а з 1794 року він оселився в Батурині, де і помер через дев'ять років. Розумовський був нагороджений орденами Андрія Первозванного, Святого Олександра Невського, Святої Анни I ступеня і Білого орла.

Цікаві факти про Кирила Розумовського.

Найбільш цікаві факти з життя останнього гетьмана України, як не дивно, пов'язані з його родичами, особливо зі знаменитим братом і матір'ю.

Так, Олексій Григорович Розумовський (1709-1771 рр.) - фаворит, а за деякими даними морганатичний чоловік російської імператриці Єлизавети Петрівни, походив із козацького роду Розумів. Його батько отримав таке прізвисько за улюблену приказку, яку він повторював напідпитку: "Що то за голова, що за розум!". З дитинства Олексій пас корів і співав у церковному хорі. У Петербурзі ж він перетворився на блискучого вельможу. Цариця вирішила запросити рідних фаворита до свого двору. Коли мати Олексія Наталія Дем'янівна побачила сина, вона його не впізнала. Щоб розвіяти її сумніви, Розумовському довелося показати їй знайомі з дитинства родимки на своєму тілі;

кар'єра Розумовського-старшого була блискучою. Він отримав титул графа і величезні маєтки в Росії і Україні. Однак при цьому українець залишався досить скромною і добродушною людиною. У 1757 році Єлизавета Петрівна зробила Олексія генерал-фельдмаршалом. Розумовський, який не тільки ніколи не служив в армії, а й майже не знав грамоти, філософськи зауважив їй на це: "Ліза, ти можеш зробити з мене все, що завгодно, але ти ніколи не змусиш інших ставитися до мене серйозно, хоча б як до простого поручика";

заради Олексія Розумовського російська імператриця відновила не тільки українське гетьманство, але і у 1744 році - Київську митрополію;

після смерті Єлизавети Петрівни Олексій Григорович знищив всі документи про їх шлюб, не претендуючи ні на які привілеї і пости. Катерина ІІ високо оцінила такий благородний вчинок, завдяки чому Олексій зберіг не тільки володіння, а й вплив при дворі. Однак в подальшому уникнути чуток і скандалів не вдалося. Найбільш відомою стала трагічна історія княжни Тараканової, що оголосила себе дочкою Єлизавети Петрівни і Олексія Розумовського;

мати Кирила та Олексія Розумовських Наталя Дем'янівна поступово зосередила в своїх руках практично всю горілчану торгівлю в Україні (їй належали всі шинки в Гетьманщині). За сучасними мірками її цілком можна було б вважати олігархом;

після смерті свого старшого брата Олексія Кирило успадкував всі його маєтки, ставши одним з найбагатших людей в Російській імперії. Він володів 100 тисячами кріпаків;

коли Кирило Розумовський після відставки жив в Україні, він займався шовківництвом, закуповував за кордоном і впроваджував сільськогосподарські машини, побудував в Батурині свічкову і суконну фабрику. Можливо, першим став розводити на Лівобережжі пірамідальні тополі.

Історична пам'ять про Кирила Розумовського.

В Україні практично ніяк не увічнено пам'ять про останнього гетьмана Кирила Розумовського. Є тільки меморіальна дошка на Свято-Воскресенському храмі в Батурині.

Кирило Розумовський в соціальних мережах.

У соціальних мережах "Вконтакте" і Facebook не знайдені спільноти, присвячені Кирилу Розумовському.

В Youtube за запитом "Кирило Розумовський" - 1240 результатів пошуку:
Про Кирила Розумовського на Youtube
Як часто користувачі Яндекса з України шукають інформацію про Кирила Розумовського?

Для аналізу популярності запиту "Кирило Розумовський" використовується сервіс пошукової системи Яндекс wordstat.yandex, виходячи з якого, можна зробити висновок: за станом на 6 червня 2016 р. кількість запитів за місяць склала 1 347, що видно на скріні:

За період з кінця 2014 р. найбільшу кількість запитів "Кирило Розумовський" зареєстровано у травні 2015 року - 3 146 запитів за місяць:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розумовський кирило григорович

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Кирило Розумовський - вчений з гетьманською булавою

# data[].attributes.attachment_link.description
Останній гетьман України Кирило Розумовський - фігура у вітчизняній історії вкрай суперечлива. Перш за все тому, що саме його багато хто звинувачує в непрямому сприянні ліквідації гетьманської посади як такої. Нібито Розумовський недостатньо рішуче і енергійно протистояв тиску Катерини ІІ, яка зміцнювала на той час власну самодержавну владу на просторах безкрайньої імперії.