# data[].attributes.body
היום נראה לי, שאין טעם אפילו לחתום על מכתב

# data[].attributes.body
אין חידושים, אין מתח וגם אין תחושת הרפתקנות, שבאה עם ממד הסיכון. יש כאן מערכת שצריך להשקיע בה המון עבודה כדי לשמור על ההישגים, שהגענו אליהם, וכדי להמשיך לשפר אותה, כדי לנצח במלחמה, כדי שלא לתת לעולם להשמיד אותנו. כי זה חשוב, כי אני מאמין בזה.

# data[].attributes.body
המוות - זה הדבר היחיד שמפריע לי; הוא אינו מפחיד אותי, הוא מסקרן אותי. הוא חידה שניסיתי, כמו שניסו אחרים, לפתרה ללא הצלחה. איני מפחד מפניו, מפני שאיני מייחס ערך רב לחיים עצמם ללא מטרה. ואם דרוש יהיה שאקריב את חיי להגשמת המטרה שאקבע להם, אעשה זאת בשמחה.

# data[].attributes.body
אני נאכל מבפנים. אני חי ללא תכלית, כואב וזועק. אני במצב של ייאוש.

# data[].attributes.body
מדי פעם אני שואל את עצמי אם מלבד דיבורים, אני גם תורם לביטחון ישראל, ותשובתי היא (וזוהי נחמה פורתא), שבדרכי שלי אני עושה רבות. לא בגלל העובדה, שאני משרת בצבא ההגנה לישראל, אלא בגלל התפקיד שאני ממלא בו, ובגלל התוצאות החיוביות הנלוות לתפקיד זה.

# data[].attributes.body
מדי פעם אני שואל את עצמי אם מלבד דיבורים, אני גם תורם לביטחון ישראל, ותשובתי היא (וזוהי נחמה פורתא), שבדרכי שלי אני עושה רבות. לא בגלל העובדה, שאני משרת בצבא ההגנה לישראל, אלא בגלל התפקיד שאני ממלא בו, ובגלל התוצאות החיוביות הנלוות לתפקיד זה.

# data[].attributes.body
אל תתרשמו חלילה שהעסק מדכא. סך הכל זוהי מלחמה זוטא, ועל ידי כך הם לא ישנו דבר. צריך הרבה אורך-רוח וסבלנות ועצבים - ותו לו... אין לי ספק שזה יהפוך לגדוד מצוין, ואיני רואה כאן קשיים מיוחדים.

# data[].attributes.body
התלבטתי קשות בין הרצון להמשיך ולחיות כפי שאני חי ובין ההכרה, שחובתי לארצי, לעמי, ויותר מכל לעצמי, מצווה עליי לחזור לצבא... אהיה מתכחש לעצמי ואכפור באותו צו פנימי, שקורא לי ללכת, אם לא אעשה כך.

# data[].attributes.body
עשה לי טובה, הוכח לי שאני טועה. הראה לי, שלפחות אחד מאלה שאני מכיר, כדאי באמת להמשיך להכירו.

# data[].attributes.body
אני יודע, שהתעניינתי בכל אחד ואחד, בבעיותיו ושאיפותיו... אולי לא אחזור אליהם לעולם, אבל אני מרגיש בכל זאת שהצלחותיהם וכישלונותיהם הם הצלחותיי וכישלונותיי, ואפילו כשאיני יכול להשפיע על מהלך הדברים.

# data[].attributes.body
ובכן, הנימוק הראשוני, הקודם לכל השאר, הוא המצב הביטחוני החמור, ואמונתי האיתנה, שאני, בתור בן לעם הזה ולארץ הזאת, חייב לעשות את המקסימום שאני מסוגל לו בזמן הזה.

# data[].attributes.body
חבל על זה. לא היה מזיק אילו היה לי מישהו לחזור אליו.

# data[].attributes.body
אני מרגיש את העניבה מתהדקת סביבנו - לאט, אך ללא הפוגה. אבל די בזה. הרי לא התכוונתי כלל להיכנס לנושא עגום זה.

# data[].attributes.body
ידידי -אני תלמיד מצטיין, התגברתי על האנגלית ועל כל שאר הקשיים. גילית שאם אני רוצה ללמוד משהו, אני יכול ללמוד אותו היטב היטב. זה דורש רק קצת מאמץ ועבודה.

# data[].attributes.body
הייתי עצוב כשדיברתי עמך. עכשיו עצמת העצב שכחה. והוא רחוק - מרחף, נוגע ולא נוגע. אני מרגיש בעצב במיוחד כשאני איתך - ולא איתך לגמרי; למשל כשאנו מדברים בטלפון. לאחר זמן מה טלפנתי לתותי ואמרתי לה שאני בצבא ושעצוב לי - כי אני רוצה להיות איתך. והיא הופתעה מאוד, כי מעולם לא אמרתי לה שיש זמנים שבהם קשה לי בצבא. אולי גם היה לי פחות קשה בעבר, כי אני כבר הרבה מאוד שנים בצבא, ולאחרונה חסר אני את המתח והעניין שהיו לי בתקופת עבודתי הקודמת. אבל היו לי לפעמים ימים קשים גם אז, ומעולם לא אמרתי לה, וזה שלעתים קשה לי בצבא מוסיף מימד של עצב כללי לאדם. לא עצב רגעי והולך, אלא מין דבר כזה ששוקע פנימה ונשכח, אבל מוסיף להיות קיים... זה לא ש"נשבר לי" מן העבודה בצבא; זה כלל לא כך. אני עובד באותה צורה ובאותו קצת ועם אותן הדרישות, אלא שמידת העניין שאני מוצא כאן פוחתת. אין חידושים, אין מתח וגם אין תחושת הרפתקנות שבאה עם ממד הסיכון.

# data[].attributes.body
לעולם אין לדעת מתי ינחת הפגז, וצריך להתייחס אליו כאילו הוא עלול לנחות בכל רגע. התוצאה - חיי כלב.

# data[].attributes.body
מעניין, שאיני מרגיש אפילו צורך לצאת עכשיו, והאמת היא שבכלל לא ברור לי לאן לנסוע. חבל על זה. לא היה מזיק אילו היה לי מישה לחזור אליו... לפני כמה ימים חשבתי עלייך באריכות, ולבי נצבט. מעניין, שכל פעם, שאני מהרהר בך, חוזרים ועלים בי דווקא הרגעים, שבהם הסבתי לך צער או כאב, ואני מצר מחדש עליהם ועל חוסר ההבנה שבי.

# data[].attributes.body
לאחר 4.5 שנות נישואין קשה להסתגל לחיות לבד, בלי האישה שאתה אוהב; אבל מסתבר שלכל דבר אפשר להתרגל. יותר קשה להשלים עם הפרידה כעובדה קיימת... אני נעשה פסימי לגבי סיכויינו להחזיק מעמד - ולשפר את המדינה לטווח ארוך - עם ציבור תושבים כזה. אם לא נהרס מבחוץ - הנחה היפותטית, כמובן, כיוון שאני לא בטוח במאה אחוז שזה לא יקרה - נהרס מבפנים.

# data[].attributes.body
כושה, אני רוצה לחיות. אני רוצה להיאחז במשהו, למצוא מובן וטעם כלשהו בחיים, ואיני מוצא.

# data[].attributes.body
כאן - אני לא בא במגע עם נוער, אין לי שום חפץ בהם ואיני זקוק להם. אין אני חלק מהם.

# data[].attributes.body
כתוב מהר; אחרת אשקע בדפרסיה נפשית, ואולי לא אזכה לראות ארץ אהובה, נפשות יקרות, אבות ובנים וכו'.

# data[].attributes.body
ייתכן, שאני טועה. אך נראה לי, שכרגע אין אני יכול לתרום לשיפור המצב יותר מעל ידי היותי בצבא, וכך לתרום לביטחוני ולביטחון כולנו.

# data[].attributes.body
לא רק שאני חסר מנוחה, אלא שאני מרגיש שעל ידי מה שאי ממשיך באורך חיי הנוכחי, איני אלא מתכחש לעצמי.

# data[].attributes.body
לאור כל זה לא יפליא, שאני מוצא את החיים האזרחיים כמעט בלתי-נסבלים.

# data[].attributes.body
אני חי - אבל בעולם שבור והרוס. אני לומד - ואיני לומד דבר. מדוע אני כזה ולא אחר? אני מצר על עצמי, שאיני ככל השאר. לא פעם חשבתי על כך: אני נולד, חי, ואפילו יותר - ולבסוף מת. איהפך לעפר, למדרס רגלם של אחרים, שימותו גם הם כדי להמשיך מעגל, שאין לו סוף, של חיים ומוות. הרי לא תיתכן העובדה, שאני חי כדי ליצור - אם כן מדוע בא המוות? ואם אני קיים לשם המוות - מדוע אני חי בכלל? מדוע אני נולד? הרי טוב יותר היה, שלא להיוולד כלל.

# data[].attributes.body
אני רוצה להתערב, לשנות דברים לא נכונים, לתקן את המעוות, ליצור דברים חדשים - ואיני יכול.

# data[].attributes.body
התלבטתי קשות בין הרצון להמשיך ולחיות כפי שאני חי ובין ההכרה, שחובתי לארצי, לעמי, ויותר מכל לעצמי, מצווה עליי לחזור לצבא.

# data[].attributes.body
לעתים טוב להאמין, שהאדם הוא ענק, שהוא כח שאין דבר העומד בפניו.

# data[].attributes.body
כשאני חי את חיי כפי שאני עושה כיום, אני משווה את עצמי לאותו אדם, שמתעלם מחבית אבק השריפה מתוך תקווה שלא תתפוצץ, ובכך הוא חורץ את גזר דינו למוות. קשה לי לשאת את המחשבה, שאני חי בזכותם של אחרים, שמגינים עליי בגופן, בעוד אני עצמי צריך "לשחק" כביכול את תפקיד האזרחי. ואין זה אלא משחק. שכן איני מסוגל לחיות בתור כזה בזמנים כאלה, עכשיו יש מלחמה. כעת, הרגע, במשך כל היום ומחר. אני חושב ברצינות רבה לחזור לצבא לתקופת מה... הרי גם אתה, אבא, זנחת את חייך הפרטיים ובמשך שנים הקדשת את כל כולך למאבק המדינה... ידעת את שעליך לעשות, ויותר מזה - האמנת, שעליך לעשות זאת, ולכן גם פעלת כפי שפעלת.

# data[].attributes.body
אני רק יודע, שאיני רוצה להגיע לגיל מסוים, להסתכל סביב ולגלות פתאום שלא יצרתי דבר, שאני ככל שאר בני האדם שאצים ורצים כמו חרקים, ולעולם אינם עושים דבר, חוזרים על שגרת חייהם ויורדים אלי קבר בהשאירם צאצאים, שרק יחזרו על ה"לא כלומיות" שלהם עצמם.