# data[].attributes.headline
Smotani Pingvin, Glup Lav i Super Mačika: Pustolovina u Reciklažnom Dvorištu

# data[].attributes.subject
Smotani Pingvin, Glup Lav i Super Mačika: Pustolovina u Reciklažnom Dvorištu

# data[].attributes.body
Smotani Pingvin, Glup Lav i Super Mačika: Pustolovina u Reciklažnom Dvorištu
Bilo je to jedno vruće ljeto. Sunce je pržilo, cvrčci su cvrčali, a zrak je bio pun mirisa... reciklažnog dvorišta. U tom čudnom, smrdljivom i neurednom svijetu našli su se naši heroji: Smotani Pingvin, Glup Lav i Super Mačika.
Smotani Pingvin, kako samo ime kaže, nije bio baš najspretniji. Kad je hodao, stalno je padao, a kad je plivao, samo je kružio u krug. Srećom, imao je svoju najbolju prijateljicu, Glupog Lava. Lav nije bio baš najbistriji lav na svijetu, ali imao je veliku bradu i odličnu sposobnost da uvijek pogriješi, ali uz osmijeh.
Jednog dana, Smotani Pingvin, Glupi Lav i Super Mačika odlučili su da idu planinariti. Nažalost, nisu odabrali baš najbolji planinarski put. Umjesto u šumu ili planine, krenuli su prema... reciklažnom dvorištu.
„Ovdje ima toliko lijepih otpada za penjanje!“ rekao je Glupi Lav, koji je mislio da se penjanje po starim stolicama i kartonskim kutijama računa kao pravi planinarenje.
„Samo da ne padnem s ovog plastičnog kontejnera…“ promrmljao je Smotani Pingvin, koji je jedva stajao na nogama, a da nije skliznuo.
Dok su njih dvoje balansirali po starim tubaima i čudnim predmetima, Super Mačika je odlučila napraviti pauzu... na WC-u. Da, Super Mačika je bila toliko super da je mogla planinariti i obavljati svoje „ljudske“ stvari u isto vrijeme. To se zove multitasking!
No, dok su se Smotani Pingvin i Glupi Lav smijali i bacali smeće jedni na druge, nešto strašno se dogodilo! Oko njih se začuo zastrašujući zvuk motora... Kamion za smeće! Veliki, ružni, smrdući kamion koji je došao po svoje redovite žrtve—smeće!
„OH NOOOOOOOOOOOOOOOOOOO!“ zavrištio je Smotani Pingvin, koji je, naravno, zapeo i ostao zarobljen u hrpi stare plastike.
„Oooooo, ne! Kamion! Smeće! Bježimo!“ vikao je Glupi Lav, ali se zabio u plastičnu kutiju i počeo vrtjeti u krug.
Kamion za smeće počeo je usisavati sve oko sebe! Smotani Pingvin i Glupi Lav bili su u potpunoj panici. Smeće ih je zatvaralo i gušilo.
„Nećemo preživjeti! Ovo je kraj! Nikada nećemo stići na vrh smeća!“ jecao je Pingvin.
„Nemojte paničariti! Meni je sve jasno! Ovo je samo loša sreća!“ viknuo je Glupi Lav, koji je, usprkos svemu, i dalje vjerovao da je sve samo slučajnost.
I tada je, kao iz ničega, na scenu došla Super Mačika! Upravo je završila svoju WC-pauzu (i to na njoj najbolji mogući način) i krenula prema dvorištu. Vidjela je kamion za smeće i odmah shvatila da su njeni prijatelji u opasnosti.
„Psssst! Smeće, skloni se!“ viknula je Super Mačika i doslovno skočila u akciju!
Bez imalo razmišljanja, Super Mačika se počela boriti sa smećem! Doslovno je udarala po kontejnerima, mlatila po starim boci, i pretvarala smeće u vrhunski kaos!
„Uzmite to, smeće!“ vrištala je, dok je odbacivala komade plastike na sve strane. "Ovdje nema mjesta za vas!"
Snažno je udarila po gomili smeća, oslobađajući Smotanog Pingvina, koji je napokon uspio iskočiti iz plastične vreće. Glupi Lav, koji je bio potpuno zbunjen, uspio je iskočiti jer je samo slijedio Pingvina.
„Pobjegli smo! Super Mačika, ti si genijalna!“ rekao je Smotani Pingvin, dok je trljao svoje krilo koje je još uvijek bilo pokriveno starim limenkama.
„Pa naravno!“ rekla je Super Mačika, „Kad imate super moći, ništa vas ne može zaustaviti. A sada… idemo planinariti… u smeću!“
I tako su naši heroji nastavili svoju pustolovinu kroz reciklažno dvorište, penjući se po kutijama, bacajući smeće i smijajući se.
Na kraju su svi shvatili jednu važnu stvar: iako je smeće bilo svuda, s pravim prijateljima i malo humora, ništa nije moglo stati na put njihovoj zabavi. I kao što je rekao Glupi Lav: „Ako ti smeće ne može stati na put, onda možeš sve!“
Kraj!

# data[].attributes.headline
The Clumsy Penguin, the Silly Lion, and Super Cat: The Trashy Adventure

# data[].attributes.subject
The Clumsy Penguin, the Silly Lion, and Super Cat: The Trashy Adventure

# data[].attributes.body
It was a hot summer day. The sun was shining, the birds were singing, and... it smelled really weird. Why? Because our story takes place in a recycling yard!
In this smelly, messy place lived three very special friends:
Clumsy Penguin, who was always falling over.
Silly Lion, who was strong but not very smart.
And the amazing, brave, and cool hero: Super Cat (also known as Super Mačika)!
One day, the three friends decided to go hiking.
But instead of going to the mountains or the forest… they chose the recycling yard.
“Look at all these cool old chairs and boxes to climb on!” said Silly Lion.
“I hope I don’t fall off this plastic bin…” mumbled Clumsy Penguin, already wobbling.
Super Cat said, “You two go ahead, I’ll be right back… I need to go to the bathroom!”
Because even superheroes need a toilet break sometimes.
While Super Cat was away, Clumsy Penguin and Silly Lion started climbing on piles of junk—old cans, broken toys, and smelly pizza boxes.
They were laughing and having fun when suddenly...
RRRRRRRRRRR!!!
They heard a loud engine noise.
The garbage truck was coming!
“OH NOOOOOOOOOOOOOOOOOOOO!” screamed Clumsy Penguin as he slipped and fell into a pile of plastic bags.
“RUN! It’s THE TRUUUUUUUCK!” shouted Silly Lion, but instead of running, he ran straight into a trash can and got stuck.
The garbage truck started sucking up the trash like a big, scary vacuum.
Clumsy Penguin and Silly Lion were trapped in the junk!
Just when it seemed like all hope was gone...
POOF!
Super Cat returned from the bathroom!
“What is going on here?! Who let the garbage attack my friends?!”
She jumped into action!
Punch! Kick! Meow-power!
Super Cat fought the trash like a ninja-cat warrior.
She karate-chopped a bag of old socks, kicked a broken lamp, and even headbutted a flying pizza crust!
“Take THAT, stinky garbage!” she yelled.
Finally, she pulled Clumsy Penguin out of a plastic bag and yanked Silly Lion out of a mountain of soda cans.
“You’re safe now!” she said with a wink.
“Wow! You’re the best, Super Cat!” said Clumsy Penguin.
“Yeah! That was more fun than math class!” said Silly Lion, still wearing a banana peel on his head.
And so, the three friends laughed, hugged, and continued their “hiking trip”… right through the recycling yard.
They climbed over old TVs, slid down bottle mountains, and had the best trashy adventure ever.
Moral of the story:
It doesn’t matter if your hiking trail smells bad—as long as you have awesome friends and a Super Cat by your side!
THE END!

# data[].attributes.headline
Naslov: Gumica i Škare u Učionici Smijeha

# data[].attributes.subject
Naslov: Gumica i Škare u Učionici Smijeha

# data[].attributes.body
Bilo je 9:00h u školskoj učionici. Sunce je svijetlilo kroz prozor, a svi su bili zauzeti svojim stvarima. Učitelj je pisao nešto na ploči, a učenici su svesno tapkali olovkama po stolovima. Međutim, na stolu je bila jedna neobična figura: gumica.
Gumica je bila vesela, ali danas je bila… jako pričljiva. Nije mogla stati. Počela je s pričom o tome kako je na putu do škole vidjela psa koji je nosio naočale (što je, naravno, bila potpuna izmišljotina, ali tko bi mogao stati gumici?). Zatim je počela pričati o svojoj omiljenoj boji (koja se mijenjala svakih nekoliko minuta), a potom je otkrila kako je naučila da se zaista dobro vrti u krugovima. I tako je nastavila, u svom beskrajnom monologu.
"Aaaa, aaaaaaa, aaaaaa!" vikala je gumica, doslovno bez prestanka. "AAAAAAA! AAAAAAAAAAAAA! AAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAA!"
Svaki put kad je rekla "A", zvuk je postajao glasniji i glasniji. Učitelj se okrenuo prema njoj s napetim izrazom lica, a svi učenici su počeli stavljati ruke na uši. Bilo je to previše! Svi su počeli da se smješkaju, pokušavajući se koncentrirati, ali gumica nije stajala.
I onda, dok je izgovarala najglasniji "AAAAA" ikada, nešto čudno se dogodilo. Njena usta nestala su! Da, nestala su! Nije imalo smisla! Gumica je počela panično skakati, ali umjesto da joj izleti još jedan "AAAAA", iz nje nije izlazilo ništa. Samo prazna rupa.
"Što sada?! Što ću sada?!", vrištala je gumica, ali njezini usta su bila potpuno nestala.
Učitelj je uzdahnuo. "Pa, gumice, kad previše govoriš, možeš izgubiti usta. I to nije dobar način za komunicirati. Tko će te sada čuti?"
Svi su bili u šoku, osim jednog bića koje je cijelo vrijeme gledalo iz kutka stola. To su bile škare. Škare su, naime, uvijek bile tu, ali nikad nisu mogle ništa učiniti. Danas su, međutim, bile odlučne.
"Nemoj se brinuti", rekla su škare, trepereći svojim metalnim oštricama. "Mi ćemo ti pomoći!"
Gumica je gledala škare sa strahom, ali i s nadom. Škare su bile toliko oštre, da su izgledale kao da bi mogle odrezati čitav svijet, ali su bile i nevjerojatno precizne.
"Čekaj, čekaj!" rekla je gumica. "Hoćeš reći da ćeš mi zaista napraviti nova usta?"
Škare su klimnule, ali su se zagledale u svoju oštricu i rekle: "Nemoj previše vikati, gumice. Ovo nije za svakog."
Ubrzo su počele raditi. Prvo su oprezno prilazile gumici, a njezini novi, metalni usta su počeli nastajati iz oštrica. Bile su poput malih, sjajnih zubaca, blistavih i čudnih. No, kad su završile, gumica je imala savršena nova usta!
"Sada možeš ponovno pričati!" rekli su škare, sponzorujući njezinu sreću.
Gumica je bila presretna i odmah je počela razgovarati. Ali sada, umjesto da vrišti, govorila je s mnogo većom pažnjom.
"Hej, želim vam reći nešto!" rekla je gumica. "Znate, možda je dobro da ponekad šutimo. Jer, kada previše pričamo, izgubimo stvari koje volimo."
Svi su se nasmijali, uključujući škare. "Tako je, gumice. Nikada ne znaš što možeš izgubiti kad previše pričaš!"
I tako je gumica naučila važnu lekciju: da je ponekad bolje slušati nego vikati. I, naravno, da škare uvijek mogu pomoći u najčudnijim situacijama.
Na kraju, svi su se smijali. Učitelj je nastavio s predavanjem, a gumica je, sada s novim, sjajnim ustima, pričala… pa, možda samo malo manje.
Kraj.

# data[].attributes.headline
Title: The Eraser and the Scissors in the Classroom of Giggles

# data[].attributes.subject
Title: The Eraser and the Scissors in the Classroom of Giggles

# data[].attributes.body
It was 9:00 a.m. in the school classroom. The teacher was writing on the board, the students were getting ready, and everything seemed normal.
Well… almost everything.
On one desk sat a little pink eraser. She was always cheerful, but today she was super talkative.
She just couldn’t stop yelling:
“AAAA! AAAAAA! AAAAAAAAAAAAAAAAAAAA!”
Everyone turned to look. The pencils were rolling their eyes, the ruler was trying to cover its ears, and even the notebook groaned, “Oh no… not again!”
The eraser kept screaming and talking and singing.
“Did you know I can bounce? AAAAA! And roll? AAAAA! And sing opera? AAAAAAAAAAAA!”
Suddenly—POOF!
Her mouth disappeared! Gone! Vanished into thin air!
She tried to yell again but—nothing came out.
Just silence.
She was shocked. Her eyes went wide, and she bounced in panic.
“Oh no! My mouth is gone!” she thought.
From the corner of the desk, a quiet voice said,
“Looks like someone talked a little too much.”
It was the scissors! They were shiny, sharp, and very smart.
“Don’t worry,” said the scissors kindly. “I can help you.”
The eraser looked nervous. “Help me? But… you’re sharp!”
“Yes,” said the scissors. “But I’m also careful.”
So, the scissors carefully got to work. They snipped a tiny piece of soft paper, shaped it like a small smiling mouth, and gently pressed it onto the eraser’s face.
TADA!
The eraser had a brand new mouth!
“WOW!” said the eraser. “I can talk again!”
But the scissors warned her:
“Just remember—not too many ‘AAAAA’s, okay? This mouth is special. Use it wisely.”
The eraser nodded. She giggled and said,
“Thank you, scissors. From now on, I’ll talk just enough… and no more screaming.”
Everyone in the classroom laughed. Even the grumpy ruler smiled a little.
And so, the eraser learned a lesson:
Sometimes, being quiet is just as important as having something to say.

The End.

# data[].attributes.body
Bilo je to toplog ljetnog dana, 6. srpnja 2067. godine, kada su se mali pingvin Piko i slatki jež Jupi našli u velikoj nevolji.
„Jupi, mislim da smo se izgubili…“ rekao je Piko gledajući oko sebe. Umjesto snijega i leda, svuda su bile livade, cvijeće i sunce koje je peklo.
„Definitivno jesmo,“ uzdahnuo je Jupi. „Ali barem lijepo miriše!“
Dok su tako lutali, iznenada su začuli neobičan zvuk iznad sebe.
„Woooooosh!“
Pogledali su gore i ugledali leteći balon kako lagano lebdi.
„Hej, vi dolje! Trebate li pomoć?“ viknuo je balon veselim glasom.
„Da! Izgubili smo se!“ odgovorio je Piko.
Balon se spustio i ponudio im prijevoz. Dok su letjeli, naišli su na veliku, debelu mačku koja je ležala u travi i jela čips.
„Mmmm, čips… najbolja stvar na svijetu!“ promrmljala je mačketina.
„Kako se zoveš?“ pitao je Jupi.
„Ja sam Mica. Volim čips više od svega!“ rekla je i nastavila grickati.
Piko i Jupi su joj objasnili da su se izgubili, pa je Mica odlučila poći s njima.
„Možda zajedno nađemo put!“ rekla je, iako je zapravo više mislila na to da možda negdje ima još čipsa.
Nakon nekog vremena, stigli su do ogromne košnice.
„Možda nam pčele mogu pomoći!“ rekao je Piko.
Ušli su unutra i ostali u čudu.
„Čekaj… gdje je med?“ pitao je Jupi.
Umjesto meda, posvuda su bile hrpe — čipsa!
„Dobrodošli u našu košnicu!“ rekla je jedna pametna pčela koja je nosila male naočale. „Ja sam Biba.“
„Zašto pravite čips umjesto meda?“ upitao je Piko zbunjeno.
Biba je slegnula krilima. „Pa… mislile smo da je čips ukusniji! Ali imamo problem… cvijeće počinje nestajati jer ga ne koristimo kako treba.“
Jupi se zamislio. „Ali pčele trebaju skupljati nektar i praviti med! To pomaže biljkama da rastu!“
„Točno!“ dodao je Piko. „To se zove oprašivanje!“
Biba je zapisivala u svoju malu bilježnicu. „Znači… ako skupljamo nektar, pomažemo prirodi?“
„Da!“ viknuli su svi uglas.
Mica je uzdahnula. „Ali… čips je tako fin…“
Biba se nasmiješila. „Možemo napraviti malo čipsa za zabavu, ali med je važan za sve!“
Pčele su brzo krenule na posao. Počele su skupljati nektar s cvijeća i uskoro je košnica ponovno mirisala na slatki med.
„Uspjeli smo!“ viknula je Biba.
Piko i Jupi su se nasmiješili. „I naučili smo nešto novo!“
Mica je liznula prst umočen u med. „Hmm… ovo je skoro jednako dobro kao čips!“
Svi su se nasmijali.
A zahvaljujući novim prijateljima, pčele su shvatile koliko je važno raditi ono što priroda traži — ali i ostaviti malo mjesta za zabavu.
Kraj.

# data[].attributes.body
It was a warm summer day, July 6th, 2067, when a little penguin named Piko and a cute hedgehog named Jupi got into big trouble.
“Jupi, I think we are lost…” said Piko, looking around. Instead of snow and ice, there were flowers, green grass, and bright sunshine everywhere.
“We are definitely lost,” sighed Jupi. “But at least it smells nice!”
As they walked, they suddenly heard a strange sound above them.
“Woooooosh!”
They looked up and saw a flying balloon floating gently in the sky.
“Hey, down there! Do you need help?” called the balloon in a cheerful voice.
“Yes! We are lost!” Piko answered.
The balloon came down and gave them a ride. While flying, they saw a big, chubby cat lying in the grass and eating chips.
“Yummy… chips… the best thing in the world!” said the cat.
“What’s your name?” asked Jupi.
“My name is Mica. I love chips more than anything!” she said and kept eating.
Piko and Jupi told her they were lost, so Mica decided to join them.
“Maybe we can find the way together!” she said, even though she was mostly thinking about finding more chips.
After some time, they arrived at a huge beehive.
“Maybe the bees can help us!” said Piko.
They went inside and were very surprised.
“Wait… where is the honey?” asked Jupi.
Instead of honey, there were piles of chips everywhere!
“Welcome to our hive!” said a smart bee wearing tiny glasses. “My name is Biba.”
“Why are you making chips instead of honey?” Piko asked.
Biba shrugged. “Well… we thought chips were tastier! But we have a problem… flowers are starting to disappear because we are not using them the right way.”
Jupi thought for a moment. “But bees need to collect nectar and make honey! That helps plants grow!”
“That’s right!” added Piko. “It’s called pollination!”
Biba quickly wrote in her little notebook. “So… if we collect nectar, we help nature?”
“Yes!” everyone said together.
Mica sighed. “But… chips are so good…”
Biba smiled. “We can make some chips for fun, but honey is important for everyone!”
The bees got to work. They started collecting nectar from flowers, and soon the hive smelled sweet again.
“We did it!” shouted Biba.
Piko and Jupi smiled. “And we learned something new!”
Mica tasted a bit of honey. “Hmm… this is almost as good as chips!”
Everyone laughed.
And thanks to their new friends, the bees learned how important it is to do what nature needs—while still having a little fun.
The End.

# data[].attributes.body
U ponoć, dok je snijeg tiho prekrivao svijet, djevojčica Tea i njezin veseli pas Đuro potajno su se

ušuljali u veliku tvornicu igračaka Djeda Mraza. Htjeli su provjeriti što se događa, jer je cijeli dan

kružila glasina da se Djed Mraz razbolio i možda neće stići raznijeti darove.

U 1 sat iza ponoći, Tea je ugledala Djedicu kako sjedi zamišljeno pokraj stroja koji je stao. Izgledao je

tužno.

&quot;Ne radi… i neću stići napraviti sve igračke,&quot; uzdahnuo je.

U 2 sata, pojavili su se sporedni likovi – mačka Slavica i dječak Matej – koji su također došli pomoći.

Slavica je skakala po tipkama, Matej je donio alate, a Đuro je lajanjem podizao raspoloženje. Ipak,

stroj je i dalje šutio, a Djed Mraz je sve više brinuo.

U 3 sata, Tea je tiho sjela do njega.

&quot;Ne odustaj, Djedice. Božić ne ovisi samo o igračkama. Mi smo tu.&quot;

Njezine riječi kao da su oživjele toplinu u prostoriji. Djed Mraz se nasmiješio i pokušao još jednom.

U 4 sata, stroj je zatreperio… pa zaškripao… i onda – krenuo! Svi su skočili od sreće, a Slavica je

zadovoljno zamijaukala.

U 5 ujutro, tvornica je blistala od svjetla, igračke su se slagale u sanjke, a Djed Mraz je napokon

ponovno bio vedar.

&quot;Bez vas Božić ne bi bio Božić,&quot; rekao je, zagrlivši Teu i Đuru.

Tako je tužna noć postala najljepša božićna priča – jer tamo gdje ima dobrote i prijateljstva, uvijek se

rodi sretan kraj.

# data[].attributes.body
Uoči Božića, učenici 3.b razreda bili su uzbuđeniji nego ikad. Učionica je bila puna lampica, papirnatih

pahulja i mirisa božićnih keksića koje je donijela učiteljica Katarina.

„Danas idemo na jednu posebnu božićnu šetnju,“ objavila je učiteljica Spomenka, a razred je odmah

počeo brujati kao roj veselih zvončića.

Noa se nasmiješio Tihani, Samuel je popravljao kapu, Karlu Mutabdžiću su se već smijale oči, a Karlu

Puškadiji čizmice su škripale po podu. Vanesa i Lana su se stalno gurkale i smijale, dok su Lota Vahala i

Eva pjevušile božićne pjesme pod nosom.

Učiteljica Lada zaklopila je vrata učionice i rekla:

„Idemo, 3.b, čeka nas iznenađenje!“

Na Trgu Snježnih Zvončića

Kada su stigli do školskog dvorišta, ugledali su trag svjetlucavih pahulja na tlu.

„To izgleda kao… put?“ rekao je Lucijan.

„Ali put koji svjetluca!“ dodala je Rita.

Učiteljice su se pogledale i tajanstveno nasmiješile.

Prateći trag, razred je stigao do trga koji tog jutra uopće nije postojao. Umjesto običnog parka, pred

njima se pojavio Trg Snježnih Zvončića, prepun lampica koje su plesale u zraku.

Bruno i Jakov zastali su otvorenih usta.

„Ovo nije bilo ovdje jučer…“

„Naravno da nije,“ rekla je Katja. „Ovo je čudo!“

U središtu trga stajala su velika, živa jaslice. A onda — dogodilo se nešto što nitko nije očekivao.

Dolazak posebnih gostiju

Iz jaslica je zasjalo nježno svjetlo. Djeca su instinktivno stala u krug, a učiteljice su ih zaštitnički obgrlile.

I tada su iz svjetlosti izišla tri lika:

Marija, s toplim osmijehom.

Josip, visok i smiren.

Mali Isus, u svjetlucavoj kolijevci.

Klara i Karla istovremeno su šapnule:

„Je li ovo stvarno?“

„Najstvarnije što može biti,“ rekla je učiteljica Spomenka, tiho kao da se boji poremetiti čudo.

Marija je pogledala razred i rekla:

„Djeco, ovaj svijet je lijep kad ga gledate čistim srcem. A vi ga baš tako gledate.“

Josip je dodao:

„Zato ste i mogli pronaći ovaj trg — on se pojavi samo onima koji nose dobrotu u sebi.“

Lota Varga primijetila je nešto posebno: kada je Isus pogledao razred, svaka lampica na trgu zasjala je

jače.

David je tiho rekao:

„Kao da zna naša imena.“

U tom trenutku, mali Isus je podigao ručicu i svjetlo je ispunilo trg poput pahulja koje ne padaju, nego

lebde.

Dar koji nije stvaran, ali se osjeti

Svako dijete osjetilo je nešto drugačije:

Tena toplinu oko srca,

Nika mir koji ju je ispunio od glave do pete,

Gabrijel hrabrost,

Andrej radost koja se nije mogla zaustaviti,

Katja osjećaj sigurnosti,

Lana i Vanesa nešto poput božićnog zagrljaja,

Samuel, Karlosi i Bruno hrabrost i snagu,

Klara, Karla, Lota i Eva nježnost i sreću.

Učiteljica Katarina obrisala je suzu.

„Djeco… ovo je najveći božićni dar koji smo ikad dobili.“

I čudo se polako povuklo… ali ostalo je u svima

Kada je svjetlost počela jenjavati, Marija se nasmiješila i rekla:

„Neka vaša srca svijetle cijele godine, ne samo na Božić.“

A Josip je dodao:

„Budite svjetlo jedni drugima.“

Zatim su oni, zajedno s trgom, polako nestali, kao da ih je odnijela tiha božićna pjesma.

U trenutku su se djeca našla ponovno u školskom dvorištu.

„Je li to bilo stvarno?“ upitao je David.

„Ako si osjetio u srcu — onda je bilo,“ rekla je učiteljica Lada i zagrlila cijeli razred pogledom.

3.b se vratio u učionicu ispunjen toplinom, mirom i nečim što nisu mogli objasniti — ali su znali da je to

bio pravi Božić.

# data[].attributes.headline
Bruno i Sjena: Kratka Božićna Pustolovina

# data[].attributes.subject
Bruno i Sjena: Kratka Božićna Pustolovina

# data[].attributes.body
Snijeg je te noći padao čudno — prebrzo, pretiho. Djed Božićnjak odmah je znao da nešto nije u redu.

Bruno, njegov vjerni pas, već je njuškom hvatao nepoznat miris.

Na prvom krovu, dimnjak je bio nasilno otvoren. A uz njega — mali metalni uređaj koji je zlokobno

titrao.

„Sjena… opet,“ promrmljao je Djed.

Potjera po krovovima

Dok su pokušavali ukloniti uređaj, iz tame se pojavio dugi, savitljivi obris — Sjena. Bacio je tamnu

kuglu i u trenu je cijeli krov bio prekriven crnim dimom. Sobovi su se propinjali, a Djed jedva održavao

saonice stabilnima.

Bruno je brzo reagirao, provlačeći se kroz dim i vodeći Djeda prema rubu. Kad su se izbavili, Sjena je

već skakao preko krovova, ostavljajući trag razbijenih kristala.

„Prati ga, Bruno!“

Skladište tame

Trag ih je doveo do starog skladišta. Vrata su se otvorila sama. Unutra, strojevi neobičnog dizajna

titrali su tamnom energijom.

A na sredini — Sjena.

„Božićna moć večeras je moja!“ povikao je, podižući kristal koji je bljesnuo neugodnom svjetlošću.

Uređaji su se pokrenuli, krećući se prema Djedu i Brunu.

Završni trenutak

Bruno je jurio kroz strojeve, rušeći ih prije nego što su stigli do Djeda. U pravom trenutku skočio je na

stol, udario kristal šapom i izbacio ga iz Sjenine ruke.

Kristal se razbio — i sva tamna energija nestala.

Sjena je ostao bez moći, a strojevi su se ugasili.

Božić spašen

Djed Božićnjak pomilovao je Bruna.

„Opet si nas spasio, prijatelju.“

Saonice su se vinule u noćno nebo, a svjetlost se vratila u grad. Nitko nije znao što se dogodilo —

osim Djeda, jednog psa i puno nestale tame.