# data[].attributes.headline
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Ендеміки рослини"

# data[].attributes.subject
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Ендеміки рослини"

# data[].attributes.headline
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Ендеміки тварини"

# data[].attributes.subject
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Ендеміки тварини"

# data[].attributes.headline
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Реліктові рослини"

# data[].attributes.subject
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Реліктові рослини"

# data[].attributes.headline
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Реліктові тварини"

# data[].attributes.subject
Створити буклет, інформаціну листівку на тему: "Реліктові тварини"

# data[].attributes.headline
Гатерія - ендемік 

# data[].attributes.subject
Гатерія - ендемік 

# data[].attributes.attachment_caption
Інша назва - акула-домовик

# data[].attributes.headline
Акула - гоблін

# data[].attributes.subject
Акула - гоблін

# data[].attributes.body
Акула-гоблін, вона ж акула-домовик - глибоководне створення з воістину дивовижною зовнішністю. Її щелепи, що нагадують спотворений людський рот, при атаці висуваються вперед, додаючи акулі схожості з фантастичними Чужинцями. Це один з найдавніших і маловивчених видів акул.  На сьогоднішній день виявлено або було викинуто на берег всього 45 особин глибоководної акули. Це свідчить про те, що акула представляє досить рідкісний вид для науки. Значна кількість акул-будинкових було виловлено поблизу японського узбережжя. При цьому відомо, що багато особини зустрічалися так само біля берегів Австралії, Нової Зеландії, Південно-Африканської республіки, Португалії, в Мексиканській затоці і т. д.

# data[].attributes.headline
Мікробіота перехреснопарна

# data[].attributes.subject
Мікробіота перехреснопарна

# data[].attributes.body
Мікробіота перехреснопарна є унікальною реліктовою рослиною. Належить до сімейства Кипарисових. Місця, де рослину можна зустріти в природних умовах: Китай та Далекий Схід Сибіру. Дана рослина може рости за особливо суворих умов. В дикій природі такі чагарники покривають схили, що нещадно продуваються холодними вітрами. Також рослина прихильна до узлісь, де спостерігається легка тінь від дерев, що ростуть поряд. Їй не страшні кам’янисті ґрунти – сорт стійкий до вирощування навіть за умови бідного пухкого ґрунту. В ареалі постійного росту рослина здатна створити непролазні хащі. В культурному вирощуванні чагарники акуратніші, можуть виростати до висоти 100 сантиметрів.

Особливістю культури є її потужні гілки – в диких умовах по них можуть ходити навіть ведмеді – і пошкоджень не спостерігається. Мікробіота ідеальна для груповаих посадок поряд з іншими хвойними або листяними культурами. Сорт відмінно покриває землю і часто застосовується для маскування неприглядних ділянок ландшафту. Хвоя культури характеризується унікальним ароматом, що безумовно надає їй особливої цінності.

# data[].attributes.headline
Окапі - реліктова тварина 

# data[].attributes.subject
Окапі - реліктова тварина 

# data[].attributes.headline
Наутилус або кораблик 

# data[].attributes.subject
Наутилус або кораблик 

# data[].attributes.body
Наути́лус або кораблик  — рід головоногих молюсків, прямих родичів восьминогів. Єдині серед сучасних головоногих молюсків, що мають зовнішню спірально закручену черепашку. Спіральна черепашка діаметром 15—23 см розділена на 35—38 камер, послідовно з'єднаних довгим сифоном. Сам молюск живе в передній, найбільшій, камері. Черепашка застосовується як поплавець і баласт. Нагнітаючи в камери черепашки біогаз або відкачуючи його з них, наутилус здатний спливати до поверхні води або занурюватися в її товщу.

Наутилуси зустрічаються в теплих водах поблизу узбережжя Індійського і південного-східної частини Тихого океанів. Вони живуть на глибині від 60 до 350 метрів. Дорослі особини віддають перевагу тихим водам. Наутилуси - досить неквапливі тварини. Якщо молюск хоче опуститися на дно, то за допомогою сифону він заповнює мушлю водою й занурюється. Щоб піднятися, наутилус нагнітає в нежилі камери газ, який витісняє воду, й спливає.
Легкі порожні мушлі молюска можуть відноситися течіями досить далеко від місць проживання, отже нерідко їх знаходять у відкритих водах Індійського океану, біля берегів Африки, Японії, Мадагаскару й Нової Зеландії. У наутилусів дуже слабкий зір, і вони орієнтуються в основному за допомогою нюху, тому можуть полювати навіть на великій глибині, куди проникає дуже мало світла.

підготувала: Слюсар Альбіна

# data[].attributes.headline
Цикламен коський (цикламен Кузнецова) 

# data[].attributes.subject
Цикламен коський (цикламен Кузнецова) 

# data[].attributes.body
Рідкісний, зникаючий вид. Ендемік Криму. Єдиний представник середземноморського роду Цикламен, що дико зростає на території України. Раніше цикламен Кузнецова траплявся в декількох пунктах, але тепер зберігся тільки біля с. Руське Білогірського району, в Криму на хребті Кубалач, який відноситься до другої гряди Кримських гір. Росте в лісах з дуба скельного, граба, ясена, бука на багатих гумусом свіжих ґрунтах, на схилах західної, південно-західної та північно-західної експозицій, а також на столоподібній вершині хребта на висотах близько 400—650 м над рівнем моря. Особливо багато в мертвопокровному буковому лісі на вершині хребта. Яскраво виражені декоративні якості є причиною його знищення як зимовоквітучої рослини.
Робота Вікторії Довгань

# data[].attributes.headline
Виконав Митрофанов Д

# data[].attributes.body
Виконав Митрофанов Данило

# data[].attributes.headline
Пінгвін галапагоський

# data[].attributes.subject
Пінгвін галапагоський

# data[].attributes.body
Цей вид пінгвінів унікальний серед інших пінгвінових тим, що його ареал — не антарктичні і субантарктичні райони, а розташовані всього за декілька десятків кілометрів від екватора Галапагоські острови. Близько 90 % пінгвінів мешкають на островах Фернандіна і Ісабела, хоча менші популяції існують і на інших островах архіпелагу. У Галапагоських пінгвінів найменший ареал і найменша чисельність серед пінгвінів. Світова популяція налічує менше 1000 пар.

Дорослі особини галапагоських пінгвінів досягають зросту близько 50 см і ваги близько 2,5 кг. У галапагоських пінгвінів голова і спина чорні, біла смуга йде від горла вгору до голови і доходять до очей, спереду пінгвіни білі. Над дзьобом і кінчик над дзьобом — чорні, під дзьобом і шкіра навколо очей — рожево-жовті.

Основний раціон галапагоських пінгвінів — дрібні риби, ракоподібні.

Кількість особин галапагоських пінгвінів оцінюється в 1500—2000 дорослих птахів. Температура повітря в місцях проживання коливається в межах +18 — +28°С, води — +22 — +24°С.

Галапагоські пінгвіни висиджують яйця зазвичай 38-40 днів, поперемінно самець з самкою. У віці 60-65 днів пташенята виходять в море з дорослими особинами. Гніздяться галапагоські пінгвіни поруч з водою.
Робота Свидерської Тетяни

# data[].attributes.headline
Дерево подібна папороть

# data[].attributes.subject
Дерево подібна папороть

# data[].attributes.body
Деревоподібні папороті — група великих папоротей, що формують деревоподібний стовбур. Більший чи менший стовбур, який піднімає листя над землею, формують біля тисячі видів порядку Filicales (більшість з яких раніше класифікувалися до порядку Cyatheales), ці папороті можуть називатися деревоподібними в широкому розумінні слова. Проте з сучасних папоротей лише представники родин ціатейних (Cyatheaceae) і діксонієвих (Dicksoniaceae) формально називаються деревоподібними.Деревоподібні папороті ростуть в тропічних та субтропічних районах, включаючи помірні дощові ліси Австралії, Нової Зеландії, Малайзії та інших груп островів. Деякі роди поширені далі, наприклад Culcita росте в південній Європі.Як й інші папороті, деревоподібні папороті розмножуються спорами, що утворюються у спорангіях на нижній стороні листка. Листки деревоподібних папоротей зазвичай дуже великі та розділені на численні частини, проте деякі види мають цільне листя. Молоде листя утворюється з завитках, які розгортаються по мірі росту. На відміну від насінних рослин, деревоподібні папороті не мають деревинної тканини, з якої складається стовбур. Стовбур папоротей являє собою волокнисту масу коріння, що піднімається вгору по мірі росту рослини.На відміну від багатьох папоротей, що досягли широкого поширення завдяки розмноженню спорами, деревоподібні папороті, як правило, мають досить обмежений ареал. Це робить їх надзвичайно вразливими через вирубку лісів. На разі не відомо, чому деревоподібні папороті не досягли широкого поширення, особливо беручи до уваги, що вони достатньо високі, аби мати більше шансів на розповсюдження спор потоками вітру.

У певних місцях, як, наприклад, у деяких Гавайських лісах, де розповсюдженні дикі свині останні можуть викорчовувати папороті заради крохмалистої серцевини, що призводить до гибелі рослин.
Висоцький Максим

# data[].attributes.headline
Ґі́нко дволопате́ве— реліктова рослина, єдиний сучасний вид роду ґінко, що є єдиним представником родини ґінкгові, яка, в свою чергу, є єдиною у класі Ginkgoopsida. Викопних видів у родині відомо близько 18. В популярній літературі рослина відома також під назвами ґі́нко, гі́нкго дволопате́ве , ґі́нкго дволататолистий, абрико́с срі́́бний.Це одне з найстаріших рослин на планеті, воно з'явилося на Землі ще в юрському періоді.                                •Гінко потрібен високогірний клімат і висока вологість, тому найчастіше його можна зустріти біля природних джерел води - річок, струмків, водоспадів. Грунти воліє кислі. В іншому ж - досить невимоглива рослина, і буде відмінно себе почувати навіть на кам'янистих гірських схилах.                         •Дерево, висотою від 30 до 50 м, з темно-зеленим листям, довжиною до 12 см, а шириною - до 8 см, за формою нагадують віяла. У холодну пору року листя опадає.

# data[].attributes.subject
Ґі́нко дволопате́ве— реліктова рослина, єдиний сучасний вид роду ґінко, що є єдиним представником родини ґінкгові, яка, в свою чергу, є єдиною у класі Ginkgoopsida. Викопних видів у родині відомо близько 18. В популярній літературі рослина відома також під назвами ґі́нко, гі́нкго дволопате́ве , ґі́нкго дволататолистий, абрико́с срі́́бний.Це одне з найстаріших рослин на планеті, воно з'явилося на Землі ще в юрському періоді.                                •Гінко потрібен високогірний клімат і висока вологість, тому найчастіше його можна зустріти біля природних джерел води - річок, струмків, водоспадів. Грунти воліє кислі. В іншому ж - досить невимоглива рослина, і буде відмінно себе почувати навіть на кам'янистих гірських схилах.                         •Дерево, висотою від 30 до 50 м, з темно-зеленим листям, довжиною до 12 см, а шириною - до 8 см, за формою нагадують віяла. У холодну пору року листя опадає.

# data[].attributes.body
Сціадопітіс (Sciadopitys)  — унікальний хвойний ендемік Японії.  Про даний рід рослин відомо ще зі скам'янілостей віком близько 230 мільйонів років.  Також відомі як койомакі.
Це поодинокі хвойні вічнозелені дерева поширені в скелястих,  прохолодних і вологих ярах і долинах,  у горах на висоті 200-1700 м . Вони можуть сягати 20-35м заввишки і до 1м діаметром.
Деревина є довговічною,  тому використовується у будівництві деяких дорогих видів меблів та обмеженої кількості човнів.  Наразі дане дерево є популярним у Японії,  також можна зустріти в США,  Нідерландах,  Англії і інших країнах Європи.

Клепак Софія

# data[].attributes.headline
Рак-богомол 

# data[].attributes.subject
Рак-богомол 

# data[].attributes.body
Рак-Богомол, мешкає на невеликій глибині у тропічних і субтропічних морях. Володіє найскладнішими очима у світі. Якщо людина може розрізняти 3 основних кольори, то рак-богомол 12. Також ці тварини сприймають ультрафіолетове та інфрачервоне випромінювання. А ще, удар його клешень дорівнює швидкості вистріленої кулі 22 калібру. Ними він може ламати скло шириною 10 мм, і звичайно пальці. Також під час "клацання" клешнями утворюється вакуумна бульбашка, яка глушить рибу.
Звір Софія

# data[].attributes.body
Латимерія (Latimeria) — рід целакантів родини Латимерієві (Latimeriidae), єдиний сучасний вид Кистеперих риб. Довго вважалася, що всі кистепері риби вимерли близько 70 мільйонів років тому, і коли в XX столітті виявили латимерій, шум піднявся неймовірний, все одно що знайшли б живих тиранозаврів. Вони зародилися близько 400 мільйонів років тому. Очі латимерій дуже чутливі, мають тапетум. Базуючись на кільцях приросту на отолітах, латимерії живуть до 80-100 років. Мешкають на глибині 700 м і більше, але частіше трапляються на 90-200 м. Властива здатність плавати під час полювання головою вниз, задом на перед, або перевернутими догори черевом.
Робота Муратової Альбіни

# data[].attributes.body
Цей мешканець юрського періоду 200 мільйонів років тому був поширений на величезних територіях Північної півкулі. Але різкі зміни клімату, льодовикові періоди, а згодом і потреби людства дуже потрудилися над скороченням чисельності цього виду. Тепер залишилися тільки рідкісні невеликі гаї на північному сході (Хабаровський і Приморський край, Сахалінська область, Японія, Корея, Китай). На Кавказі можна знайти інший різновид цього дерева - тис ягідний.

Запилюються ці дводомні рослини переважно з допомогою вітру. До кінця літа жіночі особини прикрашаються дозрілими насінням, обрамленими схожими на ягоди соковитими яскраво-червоними або ніжно рожевими принасінником. Цей довгожитель, що досягає 3 000 - річного віку, виростає всього лише на 1-1,5 м до тридцяти років. І йому знадобиться 200 років, щоб вирости на 12 м. Це рослина не боїться морозів, забрудненого повітря і відсутності яскравого освітлення.

Деревина тиса щільна, важка, тверда і не схильна до гниття, що робило її неперевершеним матеріалом для будівництва, виготовлення меблів, скульптур, музичних інструментів і зброї в незапам'ятні часи. Однак, кора, деревина, хвоя, пагони і насіння цього реликта дуже отруйні. Наші предки в минулі століття дарували кубки з цього дерева своїм найкращим ворогам і просочували його соком наконечники стріл. Але сучасна медицина використовує мікродози даного отрути для лікування деяких захворювань (гельмінтоз, ракові пухлини). А ландшафтні дизайнери з легкістю за допомогою фігурної стрижки створюють цікаві композиції і оригінальні живоплоти.

Cагала Діана

# data[].attributes.attachment_link.title
Ендемік. Нерпа байкальська

# data[].attributes.headline
Єхидна разом зі свої

# data[].attributes.body
Єхидна разом зі своїм найближчим родичем качкодзьобом відноситься до одного з найдавніших родів ссавців - однопрохідних або яйцекладок. Історія єхидни сягає в минуле аж на 150 мільйонів років.
На перший погляд вона дещо подібна на їжака. Але ця тварина відкладає яйця! На Землі таких тварин тільки дві: качконіс та два види єхидн – австралійська та тасманійська.
Незграбне кремезне тіло єхидни вкрите гострими голками та грубим волоссям. Морда видовжена у довгий беззубий дзьоб, одягнутий роговим чохлом. Довжина тіла тварини – 30-50 см, зріст – 20 см; вага тіла – 2-7 кг.
Це добре спеціалізований риючий звір, який має ноги з довгими міцними кігтями. Живиться комахами, переважно термітами та мурашками, яких видобуває з їх сховищ за допомогою довгого червоподібного язика, вкритого липкою рідиною.
Єхидни населяють сухі чагарникові зарості в гірських районах Австралії, де живуть у неглибоких норах, які риють під корінням дерев.
Паруються єхидни наприкінці весни; через два-три тижні самки відкладають одне, рідше два яйця (розміром близько 1,5 см), які потім кладуть у спеціальну шкіряну виводкову сумку на череві. Тут при температурі 25-35С зародок розвивається і, досягнувши довжини 5,5 мм, виходить з яйця.
Місця проживання: Австралія, Тасманія, південне узбережжя Нової Гвінеї.
Робота Кондратюк Роксолани

# data[].attributes.headline
            Ендеміки. Коала сірий.

# data[].attributes.subject
            Ендеміки. Коала сірий.

# data[].attributes.body
Цього пухнастого звірка часто називають ведмежам, насправді до ведмедів він не має ніякого відношення.

Джеймс Кук не помітив коал під час свого знаменитого плавання до берегів Австралії. Про існування пухнастих сумчастих ведмедів європейці не підозрювали до 1798 року, коли в Блакитних горах якийсь Прайс побачив тварин, схожих на південноамериканських лінивців. Місцеві жителі називали їх куллавайн. Після цієї зустрічі пухнасті симпатяги попадалися людям на очі все частіше.

Для науки коала стала відомою в 1802 році, а роком пізніше був спійманий живий звір. Своє «офіційне», наукове ім'я коала отримала лише в 1816 році, коли її присвоїли родову назву Phascolarctos - від грец. phaskolos «шкіряна сумка» і arktos «ведмідь». Своє видове ім'я, cinereus (попелястий), звір отримав завдяки кольору шубки.

Як і більшість тварин Австралії, коали дуже оригінальні. До речі, мовою племен Нового Південного Уельсу їх назва перекладається як «не пити». І вони дійсно не п'ють. І це не єдина їх особливість.

Коали - невеликі щільні звірята. Їх зростання коливається від 60 до 82 см, а вага - від 5 до 16 кг. Голова у них велика, з плоским обличчям, очі маленькі і широко розставлені, вуха великі, закруглені і волохаті, завжди насторожені і прислухаються.

Лапи у коал чудово пристосовані для того щоб чіплятися і лазити по деревах, великий і вказівний пальці протиставлені всім іншим - зручніше обхоплювати гілки. Ці звірятка, які з не-приматів, у кого на подушечках пальців є папілярний візерунок, відбитки якого трохи відрізняються від людських. У них є хвостик, але він такий маленький, що майже не помітний.

Хутро цих звірів м'яке і густе, колір його залежить від місцевості, де живе коала, і може бути сірим, рудуватим і навіть червонуватим. На черевці він завжди світліший, ніж на спинці.

Одна з найбільш видатних частин тіла у коали - це кігті. Вонинастільки могутні і міцні, що, встромивши їх у дерево, коала не падає вниз, навіть коли міцно засне. А сплять вони часто і довго, до 20 годин на добу. Коали взагалі дуже флегматичні тварини: вдень, навіть якщо і не сплять, вони сидять нерухомо, причепившись до дерева і тільки повертаючи голову з боку в бік. Часто на спині самки сидить малюк, такий же незворушний, як і його мама.

Оживають коали вночі, тоді лазять по гілках в пошуках їжі. На землю спускаються дуже рідко, переважно тоді, коли треба перебратися з одного дерева на інше, а стрибати далеченько. До речі, ці тварини стрибати вміють непогано, а в особливо небезпечних випадках можуть навіть тікати важким галопом. І вміють плавати.

Харчуються коали листям евкаліпта, потрібну їм вологу отримують з цих листків, а також з роси, яка на них накопичується. П'ють сумчасті ведмедики тільки коли хворіють і в періоди сильних посух.

Нічого крім евкаліптового листя коали не їдять. Цим і пояснюють їх повільність. Така їжа містить дуже мало білка, тому і швидкість обміну речовин у цих пухнастих звірків майже в два рази нижче, ніж у більшості інших ссавців. У день коала з'їдає в середньому кілограм листя.

А тепер найцікавіше. У такому улюбленому коалами евкаліптовому листі міститься дуже багато фенольних і терпенових сполук, які є отруйними для більшості тварин. А пагони до того ж можуть містити синильну кислоту.

Коали якимось чином вміють визначати ті види евкаліптів, у яких міститься менше отруйних речовин. Тому коали і використовують в їжу лише невелику частину з усього різноманіття цих дерев.

Коали - завзяті одинаки. Самки живуть кожна на своїй ділянці, а самці, хоч і не дотримуються територіальних кордонів, але ще менше жадають спілкуватися один з одним і якщо раптом зустрінуться, в хід йдуть кігті.

Збираються маленькими групками коали тільки під час шлюбного періоду. Оскільки самців народжується менше, то навколо представника сильної статі часто збирається гарем з 2-3 самок. В цей час часто можна почути закличний крик кавалера, схожий на «щось середнє між хропінням п'яниці, скрипом дверей на поржавілих петлях і бурчанням чимось невдоволеної свині». Але «для чиїхось волохатих вух це прекрасна музика, адже це пісня любові коали». Правда, сім'янин з цього співака поганий - він залишає дружину незабаром після появи на світ спадкоємця.

Вагітність у коал триває місяць, зазвичай народжується одне маля довжиною близько 15-18 мм і масою всього 5,5 грам. Шість місяців дитинча живе в сумці матері,харчуючись її молоком. Потім поступово починає перебиратися на її спину. В цей час малюк починає отримувати від своєї мами дивну їжу - особливі випорожнення, зовсім не такі, як звичайні екскременти, а схожі на кашку з напівперетравленого евкаліптового листя. За допомогою цієї особливої їжі, яку самка виділяє близько місяця, у травний тракт дитини потрапляють мікроорганізми, необхідні для травлення.

До року мама носить підрослого малюка на спині, а під час сну або поганої погоди міцно притискає до себе. Десь у віці року дочки відправляються на пошуки особистих ділянок, а сини можуть залишатися біля матері до 2-3 років.

У цього симпатичного звіра майже немає ворогів, але у першій половині XX ст. коали були практично знищені з-за великого попиту на їхні пухнасті шубки. Коли влада, нарешті, схаменулася і заборонила полювання на сумчастих ведмежат, їх залишалося так мало, що одним із способів порятунку цього унікального виду був вилов уцілілих коал і розведення їх у неволі. Так з'явилися перші коала-парки. В наш час справи цих тварин йдуть краще, але вони все ж не настільки поширені як, наприклад, кенгуру.

До речі, коали легко приручаються. Малята, які живуть у неволі, люблять спати на руках у людини. Дорослі ведмедики теж дуже прив'язуються до тих, хто доглядає за ними, і часом поводяться як справжні розпещені діти - «плачуть», коли господарі зайняті, і заспокоюються, якщо їх беруть на руки.
Підготувала
учениця 10-Б класу
Фарина Оксана

# data[].attributes.attachment_caption
підготувала Буцик Анна

# data[].attributes.attachment_link.title
Є єдиним папугою, який не вміє літати (у нього є крила, але мускулатура, що приводить їх в рух, практично атрофувалися в результаті еволюційного процесу на ізольованих островах). Вчені пов'язують незда

# data[].attributes.body
Карпова Настя

# data[].attributes.headline
Карпова Настя 

# data[].attributes.body
Карпова Настя

# data[].attributes.headline
Вірусні хвороби

# data[].attributes.subject
Вірусні хвороби

# data[].attributes.headline
Цікаві факти

# data[].attributes.subject
Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірусні хвороби людини

# data[].attributes.headline
Аконіт міцний 

# data[].attributes.subject
Аконіт міцний 

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про віруси

# data[].attributes.subject
Цікаві факти про віруси

# data[].attributes.body
1. Віруси – найчисленніша і різноманітна біологічна форма на Землі. Вже описано багато десятків тисяч вірусів, і вчені припускають, що загальна кількість їх різновидів перевищує 100 млн.

2. Віруси постійно мутують, причому з величезною швидкістю. Таким чином вони еволюціонують, щоб підвищити свою виживаність. Одного лише вірусу грипу існує тисячі штамів.

3. Віруси за чисельністю перевершують всі інші живі організми на Землі, разом узяті.

4. Одних лише вірусів грипу зараз відомо понад 2 тисячі різновидів.

5. у XIX столітті в Австралії вибухнула екологічна катастрофа через кроликів, які надмірно розплодилися і загрожували екосистемі, знищували цілі види рослин. У XX столітті проблему вирішили за допомогою спеціального вірусу, який знизив чисельність популяції вухатих шкідників.

6. Згідно з однією з теорій, у всіх живих організмів на Землі, включаючи віруси, колись був загальний мікроорганізм-предок.

7. Віруси можуть бути і корисними. Наприклад, ті з них, що вражають шкідливі бактерії в людському організмі, ніяк не шкодячи при цьому носію.

8. Мамавіруси є найбільшими в своєму роді, розмірами вони навіть перевершують деякі бактерії.

9. За оцінками вчених, до 40% ДНК людини складається із залишків стародавніх вірусів.

10. Вперше існування вірусів було науково доведено російським ученим Дмитром Івановським в 1892 році.

11. Згідно ще однієї наукової теорії, життя на Землі з'явилося після того, як в ході еволюції вірус прижився в якоїсь бактерії, утворивши тим самим клітинне ядро ​​і, відповідно, першу клітку.

12. У самих вірусів клітин немає, і вони являють собою просто згусток хімічних елементів , поки не потраплять в організм носія.

13. У Великобританії в 1992 вибухнула локальна епідемія, джерело якої ледве вдалосязнайти. Виявилося, що її викликав вірус, що прижився всередині бактерій, що мешкали в місцевій охолоджувальної вежі.

14. Причиною деяких онкологічних захворювань є саме віруси.

15. За допомогою ретровірусів можна «вставляти» потрібні гени в людські хромосоми. Саме завдяки їм вчені навчилися клонувати тварин.

16. У людському геномі міститься інформація про незліченній кількості древніх вірусів, давно вже зникли з лиця планети.

17. У залежності від зовнішньої форми віруси підрозділяються на чотири умовні групи. Також їх поділяють на такі, що містять ДНК і такі, що містять РНК.

18. Деякі клітинні утворення в тілах людей є вірусами, які в незапам'ятні часи злилися з людським організмом в ході еволюційних процесів.

19. Різні типи вірусів заражають людей, тварин, рослини, бактерії та грибки. При цьому рослинні віруси не передаються тваринам, і навпаки.

20. Про існування вірусів вчені здогадувалися давно, але побачити їх своїми очима людство зуміло лише в минулому столітті, після винаходу потужних електронних мікроскопів.

21. У вірусів є гени.

22. У перекладі з латинської мови слово «virus» означає  «отрута».

23. У вірусів немає клітин, тому вони не здатні перетворювати їжу в енергію і не є живими організмами. Позбавлені носія віруси лише згустки хімічних елементів.

24. Віруси мають гени, розмножуються і борються за «місце під сонцем»

25. Існують мімівіруси, які імітують будову і поведінку бактерій. На думку деяких вчених – це проміжна ланка між бактеріями і вірусами. Інші вважають, що це самостійний вид. Мімівірус відрізняє дуже складний і об’ємний набір ДНК.

26. Великі віруси назвали мамавірус. Їх розмір перевищує габарити деяких бактерій. У них навіть є супроводжуючі віруси-супутники.

27. Вірус може заражати рослини і тварин, гриби, бактерії і одноклітинні організми. Вони можуть заражати і один одного – це прерогатива мамавіруса разом з супутниками.

28. Вченим відомо більше 2000 тисячі видів і штамів вірусу грипу. Вони прийшли до висновку, що їх предки спочатку вражали риб, птахів та інших ссавців.

29. Окремі віруси вводять свою ДНК в бактерії через порожнисті волоски

30. Існують мімівіруса, які імітують будова і поведінку бактерій. На думку деяких учених – це проміжна ланка між бактеріями і вірусами. Інші вважають, що це самостійний вид. Мімівірус відрізняє дуже складний і об’ємний набір ДНК.

31. Тіло мімівіруса містить більше 9 сотень генів, які закодували протеїни, що використовуються лише в цьому вірусі. Ця кількість генів у два рази випереджає інші віруси і бактерії.

32. Великі віруси назвали мамавірус. Їх розмір перевищує габарити деяких бактерій. У них навіть є супроводжуючі віруси-супутники.

33. Амеби для вірусів являють собою безкоштовні їдальні та ігрові. Тут є підходяща живильне середовище і інші віруси і бактерії, з якими можна обмінюватися генами.

34. Вірус може заражати рослини і тварин, гриби, бактерії і одноклітинні організми. Вони можуть заражати і один одного – це прерогатива мамавірус разом з супутниками.

35. Вірус як жива істота має ядро – це носій ДНК, будова проста, капсид – протеїнова оболонка, також є ліпопротеїдний шар.

36. Багато спалахів захворювань пов’язані з вірусами.

37.  Небезпека полягає в тому, що віруси мутують, проти  них практичні не існує ліків, єдиний ефективний метод боротьби з вірусом — імунітет.

38. Тіло мімівіруса містить більше 9 сотень генів, які закодували протеїни, що використовуються лише в цьому вірусі. Ця кількість генів в два рази випереджає інші віруси і бактерії.

39. Більшість вірусів здатні без проблем переносити холод, а ось висока температура їх вбиває. Втім, звичайне мило теж справляється з ними непогано, тому так важливо ретельно мити руки.

40. Фізичний розмір найбільшого вірусу, відомого людству (Pandoravirus), становить приблизно 1 мікрометр. Щоб було зрозуміліше, один мікрометр – це одна мільйонна частина метра.

41. Вірус, який перебуває поза клітиною організму-носія, називається віріоном. Віріони зазвичай не виявляють ніякої активності до тих пір, поки не стикнуться з кліткою, що підходить для впровадження.                                        Гукалюк Христина

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірусні захворювання 

# data[].attributes.headline
Чума, холера, "іспанка": як великі пандемії змінювали світ (Сагала Діана)

# data[].attributes.subject
Чума, холера, "іспанка": як великі пандемії змінювали світ (Сагала Діана)

# data[].attributes.body
Георгій Ерман

BBC News Україна

18 квітня 2020

"Чумний лікар" став символом епідемій у середньовічній Європі

За останні два тисячоліття людство пережило не одну пандемію. Такі пандемії, як "Чорна смерть" (чума) у XIV сторіччі, холера у XIX сторіччі та "іспанка" у 1918-1920 роках призводили до великих демографічних втрат і трагедій. Кожна з них була грандіозним викликом, який врешті-решт, завдяки намаганням побороти невидимого ворога, стимулював прогрес.

Розповідаємо, як вони змінили хід історії, вплинули на економіку і який відбиток залишили у світовій літературі та кінематографі.

Чого нас навчила епідемія іспанки

Епідемія, карантин і бунт у Києві: як це було в історії

"Чорна смерть"

Пандемія чуми 1347-1353 років, також відома як "Чорна смерть", вважається переломним моментом в історії середньовічної Європи.

Хоча чума не була новою хворобою для Європи, адже у VI-VIII сторіччях так звана "Юстиніанова чума" забрала на континенті мільйони життів. Відтоді пройшло багато часу, про неї встигли забути.

Масштаб пандемії "Чорної смерті", коли від хвороби померло близько 20% населення Європи, шокував європейців.

Водночас у поширенні епідемії не було чогось дивного, якщо поглянути на стандарти життя середньовічних міст і сел.

Люди жили в перенаселених будинках, які не провітрювалися і в які майже не потрапляло світло.

У селах один дах ділили з худобою. Міста були засмічені нечистотами. Стічні канави, в які потрапляла кров забитих тварин, були джерелом жахливого смороду. Час від часу королі та феодали змушували своїх підданих прибирати місто, але за кілька днів відновлювалася попередня ситуація.

Все це створювало середовище для поширення різних хвороб. Смерть від кору, віспи, грипу, дизентерії, пневмонії чи звичайного бронхіту не була чимось дивним.

Рівень медичних знань часто базувався на творах античних авторів, таких як Гіппократ.

Лікарі давали рекомендації, але навіть не завжди оглядали людей. У ролі "хірургів" працювали цирульники, які пускали кров без дезінфекції, а для багатьох європейців доступними були лише послуги сільських знахарів.

Середньовічні лікарі мало чим могли допомогти хворим

Що ж до ізоляції, то це було лише з хворими на проказу у лепрозоріях, й подекуди владі доводилось докласти титанічних зусиль, аби зупинити розправу над цими людьми.

Вважається, що спалах чуми почався ще в 1330-х роках на території Китаю та Монголії, а до Західної Європи хворобу привезли наприкінці 1347 року екіпажі генуезьких кораблів з Криму.

Взимку 1347/48 років епідемія почалася в італійських портових містах та на островах, у Марселі та Барселоні, а влітку 1348 року вже вирувала по всій Франції, Англії та на Піренейському півострові, діставшись 1349 року частини Німеччини та Скандинавії.

Хвороба вразила Західну Європу після неврожаїв 1346-47 років, спричинених надмірно дощовим літом, тож в багатьох людей вже був слабкий імунітет через недоїдання.

"Не допомагали ані лікарі, ані ліки. Чи то сама хвороба невиліковна, чи то виною тому невігластво тих, хто лікував, але нікому не вдавалося осягнути причину захворювання", - писав сучасник подій, італійський письменник Джованні Боккаччо у "Декамероні".

Причиною поширення чуми була наявність величезної кількості чорних щурів у середньовічних містах, блохи яких і переносили чумну паличку Yersinia pestis

"З'являлись якісь пухлини, які розросталися… народ називав їх чумні бубони", - розповідав він.

Джованні Боккаччо описував бубонну чуму, яка супроводжувалася ураженням лімфатичних вузлів, де у так званих бубонах накопичувалися бактерії. В деяких випадках поширювалася ще легенева форма чуми, яка супроводжувалася кривавим кашлем.

"Лише деякі одужували, і майже всі помирали на третій день після виявлення ознак… Не тільки бесіда чи спілкування з хворими переносило здоровим хворобу і причину загальної смерті, але, здавалося, що один дотик до одягу чи іншої речі, якої доторкнувся чи якою користувався хворий, передавало хворобу тому, хто доторкнувся", - згадував Боккаччо.

"Тріумф смерті". Ілюстрація фрески Франческо Траїні у Санто-Кампо у Пізі

Хвороба завдавала більшого удару мешканцям міст через скупчення людей та антисанітарію на вулицях, а також через щурів, чиї блохи і були переносниками чумної палички Yersinia pestis, яка викликала хворобу.

Селянам щастило, якщо до села не приїздили заражені люди. Деякі поселення намагалися не допускати чужинців.

Пандемія майже не залишила білих плям на мапі. Уникнення хвороби віддаленими селами у піренейських горах чи в Шотландії можна пояснити, але те, чому хвороба оминула Брюгге та Брабант у нинішній Бельгії, місто Сантьяго-де-Компостела в Іспанії чи більшу частину Польського королівства, залишається таємницею.

Аби впоратися з чумою, міста розшукували лікарів і переманювали їх один в одного, сплачуючи послуги на пів року чи рік. Нерідко дозволяли лікувати і псевдолікарям, які заспокоювали наляканих людей.

Саме тоді, вперше в Авіньйоні за ініціативою Папи римського, з'явилися так звані чумні лікарі, які ходили в масці з довгим "дзьобом" для дихання, в який закладали різноманітні пахучі трави, аби запобігти зараженню.

"Танок смерті" став популярною темою серед середньовічних художників після пандемії. Картина Міхаеля Вольгемута, XV сторіччя

Пізніше у XIV сторіччі для них стане традиційним костюм зі шкіряних сорочки, штанів та високих чобіт, і маска з дзьобом, яка вже вкривала все обличчя.

Священники та монахи були однією з груп, яка найбільше постраждала. Вони були на похованнях, допомагали хворим.

В Англії втрати серед священників та монахів оцінювали у 40-50%. За більш точними статистичними даними, у Франції у монастирі домініканців в Монпельє зі 140 монахів вижили лише вісім, у паризькому монастирі Дів Божих смертність склала 60%, а в Сен-Дені померли 30 монахів зі 100.

В уявленні середньовічної людини хвороба була Божою карою, а якщо помирають слуги Божі, то людство дуже розгнівило Бога. Масова смертність і зникнення в деяких місцях релігійної та світської влади було доказом, що це і є Апокаліпсис, а Страшний суд не за горами.

"Коло життя", фреска Альбертуса Піктора у церкві Хакерберга, Швеція

Джованні Боккаччо описував у "Декамероні", як пандемія змінювала відносини між близькими людьми.

За його словами, у хворих часто була надія лише на допомогу небагатьох друзів, кількість яких стрімко скорочувалася, а в заможних людей - на слуг, які йшли на це заради грошей.

"Лихо виховало в серцях чоловіків та жінок такий жах, що брат залишав брата, дядько племінника, сестра брата і нерідко дружина чоловіка. Батьки уникали відвідувати своїх дітей і доглядати за ними", - зазначав він.

На прикладі Флоренції, де жив Боккаччо, пандемія викликала різну реакцію. Частина мешканців намагалися втекти подалі, дехто ізолювався, деякі мешканці займалися покаянням перед Богом, а інші - гуляли та пиячили, аби встигнути насолодитися життям.

Під час пандемії в знаті було більше можливостей вижити, бо були місця для "самоізоляції"

"Інші стверджували, що багато пити та насолоджуватися, гуляти з піснями та жартами, задовольняти за можливістю, будь-яке бажання, сміятися та насміхатися з усього, що трапляється, - найкращі ліки проти хвороби. І як казали, так у міру сил, робили. Удень та вночі, мандруючи з одного шинку до іншого, випиваючи без упину та міри", - згадував Боккаччо.

"Багато інших гуляли, тримаючи в руках хто квіти, хто пахучі трави, або якусь іншу духмяну річ, яку часто нюхали, вважаючи корисним освіжати мозок подібними ароматами - повітря здавалося зараженим і смердючим від запаху трупів, хворих та ліків", - писав він.

На цьому тлі з Німеччини поширився так званий рух флагелантів. Це були релігійні фанатики, які збиралися у групи, ходили від міста до міста 33 дні (Христос прожив 33 роки).

"У рік 1348-й почали ходити люди, які займалися самобичуванням, й з'явилися вони, перш за все, в Німеччині. І люди робили публічне покаяння і били себе батогами зі шкіряними вузлами та залізними шипами так, що роздирали на шмаття свої спини та плечі. Водночас вони співали жалісливих пісень про народження і страждання Нашого Бога", - писав французький хроніст Жан Фруассар.

Флагеланти у місті Турне (нині Бельгія) 1349 року. Зображення з "Хроніки" Жіля Лє Мюізі

Папа римський Климент VI доклав зусиль, аби побороти цей рух, який вважав викликом церкві, адже флагеланти придумували власні молитви, порівнювали свою пролиту кров з кров'ю Христа, почали стимулювали розкол серед священників.

Рух флагелантів підвищив рівень істерії в суспільстві. В деяких містах євреїв, жебраків та хворих на проказу почали звинувачувати в отруєнні колодязів, що начебто і призводило до хвороби.

Підозру щодо євреїв викликала менша смертність від чуми серед них. Це пояснюється ізольованим життям єврейських громад, та релігійними настановами мити руки зранку, після туалету, перед вживанням хлібу та митися перед Шабатом.

У Страсбурзі, Ерфурті та Базелі на початку 1349 року єврейські громади знищили, людей спалювали живцем. Єврейське населення тікало у французьке місто Авіньйон, яке на той час було резиденцією Папи Римського.

"Хапали та спалювали євреїв, а їхнє майно відходило тим сеньйорам, у чиїх володіннях вони проживали. Винятком став лише Авіньйон та церковні землі, якими керували намісники Папи", - зазначав Жан Фруассар у своїх "Хроніках".

Погром євреїв у німецькому Кельні відбувся 23-24 серпня 1349 року, а чума прийшла до міста через кілька місяців - у грудні. Гравюра з Liber Chronicarum Mundi, 1493 рік

Папа Климент VI ще влітку 1348 року пригрозив відлучити від церкви тих, хто чинив насильство проти євреїв і назвав учасників погромів "спокушеними Дияволом". Аби запобігти відлученню від церкви, в деяких містах влаштовували суди над євреями, а зізнання у злочинах проти християн вибивали тортурами.

Чумні погроми призвели до масової міграції євреїв з Німеччини до Польщі, де король Казимір III Великий ще до пандемії гарантував їм майнові права та безпеку. Польський хроніст Ян Длугош вважав, що причиною був вплив на короля його легендарної єврейської коханки Естерки Малах, реальне існування якої історики ставлять під сумнів, хоча король дійсно прославився бурхливими позашлюбними стосунками.

Польський король Казимір III дозволив оселитися у країні євреям, які залишили німецькі землі через погроми. Монумент в місті Бидгощ

Деякі лікарі шукали шляхи, як побороти хворобу.

Папський лікар Гі де Шоліак, якого називають "батьком хірургії", пережив чуму, розтинаючи бубони і припалюючи рани. Климент VI дозволив йому розтин тіл померлих, аби дізнатися причини хвороби - це було рідкісним дозволом на той час.

За порадою де Шоліака, Папа Римський самоізолювався у палаці і провів деякий час у приміщенні біля двох великих камінів.

Католицькій церкві на чолі з папою Климентом VI  не вдалося зупинити паніку та масові вбивства, які охопили більшість країн Європи під час пандемії. Значна частина священників та монахів стали її жертвами, деякі також тікали з охоплених чумою селищ та міст, підриваючи авторитет церкви в населення, яке відчувало себе залишеним напризволяще

Ефективною відповіддю на поширення чуми того часу вважаються дії Венеційської республіки на чолі з дожем Андреа Дандоло (1342-1352).

Саме він вперше запровадив 40-денний карантин для всіх кораблів та екіпажів, які прибували з місць, уражених чумою. Люди та товари з карантинних кораблів зупинялися на острові Лазоретто. Тут же ховали померлих від чуми.

У Венеції заборонили торгівлю вином та азартні ігри, закрили борделі, створили спеціальні команди, які забирали мертвих на вулицях та в будинках. Боржникам списували частину грошей та звільняли людей з в'язниць. Ці заходи не запобігли великій смертності у місті, яке було центром середземноморської торгівлі, але, ймовірно, могли врятувати багатьох.

Венеція на чолі з дожем Андреа Дандоло першою запровадила карантин. Картина Джентіле Беліні "Процесія на площі святого Марка", 1496 рік

Хоча загальні втрати від пандемії оцінити важко, через відсутність точних даних про чисельність населення, можна сказати, що пандемія 1347-1353 років та наступні, менші за масштабом епідемії XIV-XV сторіччя , призвели до демографічної кризи, з якої Європа вибралася лише у XVI сторіччі.

Згідно з даними, зібраними італійським істориком Паоло Маланімою, у період з 1300 до 1400 років населення Англії та Уельсу скоротилося з 4,5 млн людей до 2,7 млн, Шотландії - з 1 млн до 700 тисяч, Франції - з 16 до 12 млн, італійських держав - з 12,5 млн до 8 млн, держав на території Іспанії - з 5,5 млн до 4,5 млн, а на території Німеччини - з 13 до 8 млн.

Професор економічної історії Паоло Маланіма вважає реалістичною цифру у 20-25% померлих європейців під час пандемії 1347-1353 років

Населення Франції, Іспанії, Італії та Німеччини перевищило рівень 1300 року лише у XVI сторіччі, а Англії та Уельсу - на початку XVII сторіччя. Також рівень урбанізації у Франції впав з 5,2 до 4,7%, в Англії та Уельсі з 4 до 2,5%, в іспанських державах з 12,1 до 10,2%, центральній та північній Італії з 18 до 12,4%.

Загалом населення Європи, без врахування Росії, за XIV сторіччя зменшилося з 78,7 до 56,85 млн, тобто приблизно на 28%. Звичайно, це не означає, що населення скоротилося лише через чуму, адже була Сторічна війна, інші конфлікти, епідемії та голодні роки. Втім, Паоло Маланіма припускає, що смерть 20-25% європейців за час пандемії 1347-1353 років є реалістичною цифрою.

Епідемія мала складні демографічні наслідки через високу дитячу смертність. У заможних селянських родинах тоді зазвичай було 6-8 дітей, з яких до дорослого віку доживала половина. У бідних селян - менше. Ті, хто вижив, надто цінували можливість жити, і по завершенню пандемії укладалися шлюби і народжувалися діти.

Враховуючи високу народжуваність тих часів, західноєвропейські народи могли швидко відновити попередню чисельність населення. Проте цьому завадили наступні епідемії чуми, які забирали чимало життів, хоч і менше ніж під час "Чорної смерті". Уже після завершення "Чорної смерті" в Англії за період з 1351 по 1485 рік чуму фіксували щонайменше 30 років.

Стагнація і наслідки пандемії суттєво змінили напрямок економічного розвитку в Європі. Перші роки після пандемії стали золотою добою для тих майстрів ремісницьких товарів у містах, яким вдалося вижити.

Річ у тому, що смертність серед знатних та королівських родин під час пандемії була невеликою - у порівнянні з бідняками.

"У місті та окрузі Флоренції без різниці статі та віку з п'яти людей загинули троє і більше. Скоріше за все за рахунок простолюдинів, ніж середніх прошарків та верхів, тому що біднякам довелося особливо погано, зараза поширювалася серед них раніше, і допомоги вони отримували менше", - писав тогочасний італійський хроніст Маттео Віллані, який і сам став жертвою чуми 1363 року.

Багатіям та феодалам було легше ізолюватися в своїх будинках чи палацах. Від чуми, наприклад, померли король Кастилії Альфонсо XI та королева Наварри Жанна II, московський князь Сімеон Гордий, донька англійського короля Едварда ІІІ, син візантійського імператора, але цей перелік не був дуже довгим.

Гроші, які мали багатії, феодали та королі, за час пандемії нікуди не поділися. Вони успадкували статки тих представників своїх династій, яким не пощастило.

Споживання ремісницьких товарів зростало, й в перші роки після пандемії в рази зростали доходи майстрів. Зростали і доходи їхніх помічників.

Перші роки після пандемії були золотим часом для ремісників та будівельників

Цей процес не тривав довго. Висока смертність призвела до збільшення кількості золота та срібла на душу населення, що призвело до зменшення його ціни та разом із зростанням зарплат спровокувало інфляцію.

"Дуже довго майже всі товари коштували вдвічі більше, ніж до епідемії, вартість праці та всілякої ремісницької та замовної роботи зросла у понад два рази проти звичайної ціни. По всіх містах серед мешканців були сварки і позови через спадщину", - писав Маттео Віллані, описуючи реалії Італії.

Міграція селянських дітей, які шукали щастя і намагалися стати ремісниками, помічниками в майстрів, прискорилася, але згодом на шляху до кар'єри майстра виникла низка обмежень.

Запроваджувалися обмеження на вступ до гільдій та цехів майстрів, аби запобігти конкуренції та передати статус майстра нащадкам, помічники майстрів могли залишатися у цій ролі вічно, хіба що їм пощастить стати зятем майстра.

Вважається, що ця ситуація стримувала нові технологічні розробки та завдавала шкоди економічному розвитку.

В аграрному секторі, де на той час працювало 90% населення, також було зростання доходів. Селяни, яких стало значно менше, розуміли, що без їхньої праці землевласникам не зібрати врожай.

Втім, зростання доходів селян відставало від зростання доходів у місті, а ціни на сільськогосподарську продукцію через демографічні втрати і зменшення покупців впали. Попри низькі ціни на зерно, селянин годував свою родину і мав надлишок для реалізації на ринку. Врожайність покращилася.

Землевласники програли. Мусили платити більше сільськогосподарським робітникам.

Доходи англійських землевласників впали на 20% у 1347-1353 роках. Це був виклик аристократичному стилю життя землевласників, які почали вимагати відновлення "правильної" соціальної ієрархії.

Сучасники зі знатних родів писали про нахабність селян, які не бажали працювати за невеликі гроші, а королі Англії та Франції видавали ордонанси, якими вимагали від селян працювати за плату, характерну до часів перед пандемією.

Небажання селян миритися з утисками після пережитого під час "Чорної смерті" призводило де селянських повстань

Після пандемії селянин у Європі почувався вільнішим і більш затребуваним, віра у значущість власної праці суттєво зросла, як і зросла любов до свободи, адже чума продемонструвала - перед смертю всі рівні.

Утиски, які згодом селяни зазнавали від феодалів, намагання запровадити величезні податки, зустрічали спротив та провокували повстання - так було у Франції 1358 року під час "Жакерії", і з повстанням Уота Тайлера в Англії 1381 року.

Пандемія стала для багатьох свідченням несправедливості чинної соціальної ієрархії, тож недивною була поява проповідників проти неї таких як Джон Болл в Англії, ідеологів реформації церкви - Джона Вікліфа в Англії та Яна Гуса в Чехії, а пізніше розмах таких рухів, як гусити у Чехії або визвольний рух на чолі з Жанною д'Арк у Франції.

Окрім того, медицина, яка зазнала цілковитої поразки у боротьбі з чумою, почала змінюватися на користь лікарів з практичними знаннями, які вже не тільки намагалися запобігти хворобі, але й вилікувати її, а хірургія отримала імпульс для розвитку.

Пройдуть сторіччя, перш ніж людство зможе знайти засоби проти чуми, але основа для цього прогресу почала закладатися за результатами програної "Чорній смерті" битви.

# data[].attributes.headline
Буцик Анна 10-Б<

# data[].attributes.body
Буцик Анна 10-Б

Цікаві факти про віруси:

1. Середній розмір цих мікроорганізмів коливається від 20 до 500 нанометрів. Неозброєним поглядом побачити їх неможливо.

2. У ос-браконід, що відкладають личинки в тіла своїх жертв, в організмі існує давній вірус, з яким вже мільйони років. Він пригнічує імунну систему жертви, щоб личинки всередині неї нормально розвивалися.

3. У ос-браконід, що відкладають личинки в тіла своїх жертв, в організмі існує давній вірус, з яким вже мільйони років. Він пригнічує імунну систему жертви, щоб личинки всередині неї нормально розвивалися.

4. У людському геномі міститься інформація про незліченній кількості древніх вірусів, давно вже зникли з лиця планети.

5. У залежності від зовнішньої форми віруси підрозділяються на чотири умовні групи. Також їх поділяють на такі, що містять ДНК і такі, що містять РНК.

6. Деякі клітинні утворення в тілах людей є вірусами, які в незапам'ятні часи злилися з людським організмом в ході еволюційних процесів.

7. Мамавіруси примітні тим, що можуть вражати інші віруси

8. Різні типи вірусів заражають людей, тварин, рослини, бактерії та грибки. При цьому рослинні віруси не передаються тваринам, і навпаки.

9. Про існування вірусів вчені здогадувалися давно, але побачити їх своїми очима людство зуміло лише в минулому столітті, після винаходу потужних електронних мікроскопів.

10. У вірусів є гени.

11. У перекладі з латинської мови слово «virus» означає просто «отрута».

12. Віруси за чисельністю перевершують всі інші живі організми на Землі, разом узяті.

13. Одних лише вірусів грипу зараз відомо понад 2 тисячі різновидів.

14. у XIX столітті в Австралії вибухнула екологічна катастрофа через кроликів, які надмірно розплодилися і загрожували екосистемі, знищували цілі види рослин. У XX столітті проблему вирішили за допомогою спеціального вірусу, який знизив чисельність популяції вухатих шкідників.

15. Згідно з однією з теорій, у всіх живих організмів на Землі, включаючи віруси, колись був загальний мікроорганізм-предок.

# data[].attributes.body
Вакцина́ція — введення антигенногоматеріалу з метою породити імунітет до інфекційної хвороби, який запобігає зараженню або ослаблює його негативні наслідки.

Як антигенний матеріал використовують:

живі, але ослаблені штами мікроорганізмів або вірусів;

убиті (інактивовані) мікроби;

очищений матеріал, наприклад білки мікроорганізмів;

синтетичні вакцини.

За даними Європейського регіонального бюро Всесвітньої організації охорони здоров'я вакцинація щороку врятовує життя і здоров'я 3 мільйонам дітей у світі. А за допомогою нових вакцин, які буде розроблено в найближчих 5-10 років, можна буде запобігти загибелі ще 8 мільйонів дітей на рік.
Побічні ефекти й ускладнення у різних вакцин різні. Найчастіше спостерігають слабо виражені реакції: помірне підвищення температури тіла, почервоніння і біль у місці ін'єкції. У дітей часто спостерігають тривалий плач, погіршення апетиту. Як у будь-якого чужорідного матеріалу можливі алергійні реакції, зокрема (рідко) — набряк Квінке, анафілактичний шок. Деякі живі вакцини здатні спричинити реакції, що нагадують легкий перебіг тих захворювань, для профілактики яких їх вводять. Наприклад, вакцинація від кору, краснухи і епідемічного паротиту в 5 % випадків спричинює нерясний висип.

Муратової Альбіни