# data[].attributes.body
verdenskrig sluttede den 2. september 1945 – efter at have varet 6 år og 1 dag.
https://historienet.dk/krig/2-verdenskrig/2-verdenskrig-optakten-forloebet-og-afslutningen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mens 1. verdenskrig stod på, blev den betegnet som krigen, der skulle ende alle krige.

Sådan blev det ikke.

I stedet skulle 1. verdenskrig lægge grobund for en endnu større og mere blodig krig.

Få et hurtigt overblik over de vigtigste og mest afgørende begivenheder under 2. verdenskrig, når vi guider dig gennem optakten, forløbet og afslutningen på verdenskrigen.

Hvilke begivenheder førte til 2. verdenskrig?

Versaillestraktaten ydmygede det slagne Tyskland og pålagde landet en astronomisk krigsskadeserstatning. Det skabte grundlaget for tysk revanchisme.

I 1920 stiftedes det tyske nazistparti, NSDAP, der året efter fik Adolf Hitler som leder. Med sine ekstreme og racistiske budskaber fik partiet i begyndelsen kun ringe tilslutning hos de tyske vælgere, men det ændrede sig i 1929.

Børskrakket i Wall Street i New York tvang ikke alene USA i knæ, men sendte massive chokbølger ud i hele verdensøkonomien.

Ikke mindst Tyskland blev hårdt ramt. Fabrikker lukkede på stribe og millioner stod uden arbejde, hvilket skabte et stærkt ønske om forandring.

Det udnyttede nazisterne dygtigt i deres agitation, der bl.a. blev styret af den senere propagandaminister Joseph Goebbels, som var med til at bane Hitlers vej til magten.

Ved valget i 1932 blev NSDAP Tysklands største parti med 48,5 pct. af stemmerne. Året efter blev Hitler udnævnt til rigskansler, og i 1934 gjorde han sig selv til det tyske riges Fører.

Tyskland var nu et enmandsdiktatur.

Nazisternes magt blev håndhævet af væbnede korps som SA og Gestapo samt ikke mindst SS, der blev ledet af Heinrich Himmler. Samtidig skete en massiv oprustning af Tysklands militær.

I 1938 annekterede Tyskland Østrig og i 1939 Tjekkoslovakiet. Næste offer var Polen.

Hvornår startede 2. verdenskrig?

Invasionen af Polen, som blev indledt 1. september 1939, var startskuddet til 2. verdenskrig.

Storbritannien og Frankrig forlangte i et ultimatum Tysklands øjeblikkelige tilbagetrækning, og da det ikke skete, erklærede de to lande krig.

Det var dog for sent at redde Polen, som blev tromlet ned af de overlegne tyske styrker.

I april 1940 besatte tyskerne under Operation Weserübung Danmark og Norge, og var nu klar til det store opgør på Vestfronten.

I sommeren 1940 vandt tyskerne hurtige sejre over den franske hær og det britiske ekspeditionskorps. De benyttede en strategi kaldet Blitzkrieg.

Som navnet antyder, var det en lynkrigsstrategi, som indebar dybe gennembrud af modstanderens linjer, ofte i form af knibtangsbevægelser.

Den engelske hær måtte foretage en storstilet evakuering fra Dunkirk, og kort efter kapitulerede Frankrig.

Tyskernes næste mål var en invasion af England. Den blev dog forpurret, da det lykkedes det britiske luftvåben RAF at besejre det tyske Luftwaffe under Slaget om England.

Hvordan forløb 2. verdenskrig?

Året 1941 blev afgørende for udfaldet af 2. verdenskrig. Den 22. juni indledte Tyskland og dets allierede Operation Barbarossa, historiens største militæroperation. 4,5 mio. aksemagtssoldater angreb Sovjetunionen.

Tyskerne vandt en række hurtige sejre, men i Slaget om Moskva lykkedes det Den Røde Hær at stoppe fjenden.

Da den russiske vinter satte ind, befandt angriberne sig i en farlig situation, som kun blev værre, da Sovjetunionen fik mobiliseret sin store befolkning og industrielle ressourcer.

En anden afgørende begivenhed indtraf den 7. december 1941, hvor japanerne angreb den amerikanske flådebase Pearl Harbor, og tvang USA ind i krigen.

Som industriel supermagt gav USA de allierede en materiel overlegenhed, som blev større dag for dag.

USA vandt en vigtig sejr over den japanske flåde i Slaget ved Midway og trængte under Stillehavskrigen langsomt, men sikkert japanerne tilbage.

Italien havde i 1940 sluttet sig til Tyskland og indledt et angreb på det britiskkontrollerede Egypten. Briterne stoppede dog angrebet, hvorefter tyskerne sendte Afrikakorpset under kommando af Erwin Rommel til undsætning.

Rommel angreb aggressivt og trængte briterne tilbage til El Alamein i Egypten, hvor de forskansede sig og byggede op til en offensiv.

I Slaget ved El Alamein vandt briterne i efteråret 1942 en afgørende sejr, som betød, at aksemagterne på sigt blev drevet ud af Afrika.

Dermed var det muligt for de allierede at invadere Italien i 1943.

På Østfronten var Slaget ved Stalingrad totalt afgørende. Da det sluttede i februar 1943 var en hel tysk arme på 500.000 mand blevet omringet og udslettet.

I vest iværksatte amerikanerne og briterne den 6. juni 1944 D-Dag, historiens største amfibieoperation, og åbnede en ny front i Frankrig.

Nazitysklands undergang var nu kun et spørgsmål om tid.

Hvornår sluttede 2. verdenskrig?

verdenskrig sluttede den 2. september 1945 - efter at have varet 6 år og 1 dag.

I 1945 trængte de allierede ind i selve Tyskland. Under slaget om Berlin gjorde tyskerne et desperat, men håbløst forsøg på at dæmme op for de 2,5. mio. angribende russere.

Under fremrykningen gjorde de allierede chokerende fund i de koncentrationslejre, hvor tyskerne havde udryddet ca. seks mio. jøder og ca. lige så mange andre "uønskede".

Hitler begik selvmord den 30. april 1945, og Tysklands kapitulation fulgte få dage senere, den 8. maj.

Japans kapitulation fulgte den 15. august 1945, efter at Sovjetunionen havde invaderet Manchuriet og amerikanerne havde kastet atombomber over Hiroshima og Nagasaki.

Atombombesprængningerne markerede således afslutningen på 2. verdenskrig.

Japans officielle overgivelse skete ombord på det amerikanske slagskib USS Missouri den 2. september 1945.

Hvor mange døde under 2. verdenskrig?

I alt mistede mindst 60 millionær mennesker livet under 2. verdenskrig, hvis man lægger tal fra slag, bombetogter, koncentrationslejre o.l. sammen.

Det er dog svært at give et præcist tal på, hvor mange der døde under verdenskrigen, da ikke alle liv og dødsfald er blevet registreret.

VIDEO: Holocaust-overlevende taler ud om deres oplevelser

Statistikker over antallet af personer, der mistede livet under krigen, bliver stadig revideret den dag i dag.

Det står dog klart, at 2. verdenskrig er den konflikt, der har kostet flest menneskeliv.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hurtigt overblik: 2. verdenskrigs optakt, forløb og afslutning

# data[].attributes.attachment_link.description
Mens 1. verdenskrig stod på, blev den betegnet som krigen, der skulle ende alle krige. Sådan blev det ikke. I stedet skulle 1. verdenskrig lægge grobund for en endnu større og mere blodig krig. Få et hurtigt overblik over de vigtigste og mest afgørende begivenheder under 2.

# data[].attributes.body
Den kolde krig startet 12 marts 1947. Krigen startede pga. konflikterne mellem de to militæralliancer NATO og Warszawapagten.

https://faktalink.dk/titelliste/den-kolde-krig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den Kolde Krig var den storpolitiske konflikt, der definerede perioden mellem Anden Verdenskrigs afslutning i 1945 frem til Berlinmurens fald i 1989 og opløsningen af Sovejtuniuonen to år efter. Konflikten stod mellem de to supermagter, USA og Sovjetunionen, sammen med deres allierede. Det blev kaldt en kold krig, fordi supermagterne aldrig kom i direkte væbnet konfrontation mod hinanden, men det kunne sagtens være sket. Under Den Kolde Krig opstod der en række kriser og konflikter, der kunne have udviklet sig til en altødelæggende atomkrig.

Fra 2010'erne er nogle begyndt at tale om en genoptagelse af Den Kolde Krig. Ruslands annektering af Krim-halvøen i 2014 og NATO's udstationering af tropper i de baltiske lande er blot et par eksempler på et stadigt stigende konfliktniveau mellem Rusland og NATO med USA i spidsen. Med krigen i Ukraine i 2022 har diskussionen om en ny kold krig nået nye højder.

Forklarende videoindslag om baggrunden for krigen i Ukraine. Produceret af Vox, marts 2022.

# data[].attributes.attachment_link.description
Mikhail Gorbatjov er død. Som Sovjetunionens leder forhandlede Gorbatjov og USA's daværende præsident omfattende nedrustningsaftaler, der der bidrog til Den Kolde Krigs ophør i 1989. Læs mere i artiklen om Gorbatjovs rolle i Den Kolde Krig.

# data[].attributes.body
Pragkuppet var et politisk kup, der skete i slutningen af februar 1948, hvor Tjekkoslovakiets kommunistiske parti, med sovjetisk opbakning overtog den fulde kontrol over Tjekkoslovakiets regering, hvilket markerede begyndelsen på fire årtiers kommunistisk styre i landet.

https://www.information.dk/debat/2008/02/februar-1948-istid-prag

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I februar 1948 krævede de tjekkiske kommunister sikkerhedsapparatet besat med endnu flere kommunister. Yderligere otte ikkekommunistiske poster som politikommissærer skulle efter krav fra den kommunistiske indenrigsminister besættes med kommunister. For tre ikkekommunistiske regeringspartier var grænsen overskredet. 12 ministre fra det Nationale Socialistparti, Folkepartiet og det Slovakiske Demokratiske Parti nægtede at tage del i et regeringsmøde indkaldt til den 17. februar. Og tre dage senere, den 20. februar, afviste samme tre partier at tage del i et møde indkaldt af regeringslederen Klement Gottwald og indgav i den forbindelse deres afskedsbegæringer.

De tre partier ønskede gennem deres aktion at tage initiativet fra det kommunistiske parti (KSC), fremkalde folkelig modstand mod kommunisternes fremfærd og fremtvinge nyvalg. Men de havde ikke midlerne til at sætte kravene igennem. Stridspunktet, udpegningen af politikommissærer, var nok heller ikke bedst for en massemobilisering, for befolkningen var mere optaget af akutte sociale spørgsmål end af faren for en partistat. De tre partier begik desuden den fejl ikke at invitere socialdemokraterne til de afgørende møder den 20. februar, ligesom de heller ikke tilstrækkeligt havde informeret præsident Eduard Benes og sikret sig hans opbakning.

De tre partier havde på forhånd ventet, at socialdemokraterne ville følge i deres fodspor, men de tjekkiske socialdemokrater holdt fast ved regeringsdeltagelsen og var ikke villig til at opgive samarbejdet med kommunisterne. Flere år med systematisk kommunistisk infiltration havde også haft sin virkning. Så mere end stiltiende socialdemokratisk støtte til de tre partiers aktion blev det ikke til. Også ikkepolitiske ministre, udenrigsminister Jan Masaryk og forsvarsministeren Ludvik Svoboda, valgte at blive i regeringen.

Fra kommunistisk side blev de tre partiers aktion straks udråbt som en "reaktionær sammensværgelse". De tre partiers udtræden var noget af en foræring for den kommunistiske partileder Klement Gottwald, der fik lettere ved at sikre sig den endegyldige magt. Klement Gottwalds foretrukne strategi var at "løse krisen" og sikre sig magtmonopolet fredeligt og "parlamentarisk" og undgå en direkte konfrontation med den alderssvækkede præsident Eduard Benes.

Pres på præsidenten

En times generalstrejke og mobilisering af gadens parlament var nok til at lægge det fornødne pres på præsidenten. Grundloven sagde i øvrigt ikke noget om, hvordan en regeringskrise som denne skulle håndteres konkret. Det logiske og også mest demokratiske var naturligvis, at en regering, der mistede 12 af sine ministre trådte tilbage og derefter udskrev nyvalg. Men præsident Eduard Benes blev presset til at udfylde de ledige ministerposter med folk håndplukket af kommunisterne.

10 år efter München bøjede han sig igen for overmagten. Havde han ikke bøjet sig, havde kommunisterne uden tvivl grebet til voldelige massedemonstrationer og proklameret generalstrejke. Bag sig havde kommunisterne ikke alene Moskva, men også politiet, folkemilitserne, de særlige aktionsudvalg tilknyttet den kommunistisk ledede Nationale Front og ikke at forglemme fagforeningerne (ROH), der åbent støttede Klement Gottwald og kommunisterne i kampen mod de "reaktionære".

En sovjetisk militær intervention var heller ikke udelukket. 19. februar, dagen før regeringskrisen brød ud, ankom den sovjetiske vice-udenrigsminister Valerian Zorin til Prag. Han erklærede, at Stalin ikke ville se passivt til, at vestlige lande "blandede sig" i indre tjekkoslovakiske anliggender. Det har siden været diskuteret, om Stalin også ville have interveneret militært. Han gjorde det trods alt ikke i forbindelse med bruddet med Titos Jugoslavien.

Så allerede den 25. februar, blot fem dage efter ministrenes tilbagetræden fra regeringen, havde kommunisterne sikret sig den endegyldige sejr. I juni 1948 trak Eduard Benes sig tilbage som præsident; det tjekkoslovakiske Socialdemokrati blev tvangssammenlagt med det kommunistiske parti. Og det efterfølgende valg blev helt kontrolleret af det kommunistiske parti.

Benes er siden ikke med urette blevet kritiseret for at vente med at gå af til juni måned, dvs. fire måneder efter kuppet. Hans rolle under selve krisen har også været meget diskuteret. Var han gået af straks efter februarkuppet, havde han ikke kunnet standse selve magtovertagelsen, men i hvert fald udvist en afstandtagen fra kommunisternes fremfærd. Her op til 60-året for februarkuppet er Benes blevet erklæret for en "sovjetisk spion", men historikere har nu stillet sig tvivlende over for den påstand.

Mere kup end revolution

Som påpeget af Zdenek Suda var der i februar 1948 ikke tale om en revolution i klassisk forstand og heller ikke i den leninistiske sådan som ved oktoberrevolutionen i 1917. Udtrykket coup d'état eller 'februarkuppet' kommer nok nærmest det, der rent faktisk skete.

Den stalinistiske leder Klement Gottwald blev umiddelbart politisk styrket. Men han blev diktator uden suverænitet. På Prag-borgen blev Gottwald isoleret fra - eller lod sig snarere isolere fra - hvad der rørte sig i partiet, og det hjalp heller ikke, at de alvorlige alkoholproblemer, der var startet under krigen, blev et stadig større problem for ham, ja han havde ligefrem problemer med at gennemføre sine store taler til offentligheden. Flere havde lange ikke-planlagte pauser og var nærmest uforståelige for offentligheden.

Alle de mange løfter givet før februar 1948 om en særlig tjekkoslovakisk vej til socialismen blev brudt efter blot det mindste vink fra Moskva. Som beskrevet af Karel Kaplan og Pavel Kosatik i bogen Gottwalds mænd, så havde Klement Gottwald før 1949 modsat sig antisemitisme som våben i kampen mod 'klassefjenden', men efter 1949 bøjede han af. For at fastholde den parlamentariske facade havde han forud lovet de demokratiske politikere immunitet, men få dage efter kuppet kom de første arrestationer. Han havde også lovet frivillighed ved kollektivisering af landbruget, men det blev hurtigt ændret til tvang.

Men hvorfor denne underdanighed over for Moskva? Gottwald og inderkredsen omkring ham vidste fra deres tid i Komintern alt for godt, hvad der ventede dem, hvis de ikke blindt adlød alle ordrer fra Kreml. Som beskrevet af Kaplan og Kosatik byggede loyaliteten mod Kreml ikke alene på hengivenhed, men også på frygt for, som så mange andre, at lide døden efter blot mindste konflikt med Stalin. Kun to gange, i 1948 på Krim og i 1952 på SUKP's 19. partikongres, vovede Klement Gottwald at aflægge besøg i Sovjetunionen.

Hurtigt efter 'februar 48' blev efter krav fra Moskva igangsat en stribe politiske skueprocesser mod 'slovakiske nationalister', 'titoister' og 'trotskister', flere med antisemitiske undertoner. 250.000-280.000 skønnes udrenset som følge af februarkuppet, men tallet kan meget vel have været højere.

Partiets stærke mand og en af igangsætterne af de politiske skueprocesser, Rudolf Slansky, blev sat på anklagebænken, tortureret, dømt og henrettet. Domstolene udstedte mellem 1948 og 1952 27.000 afgørelser om 'anti-statslig virksomhed'. Omkring 100.000 rejste ud af landet, og flere ville have været fulgt efter, dersom grænserne til Østrig og Tyskland ikke var blevet hermetisk lukket. Den stalinistiske isvinter var for alvor sat ind.

Det tjekkoslovakiske 'februar 1948' og Stalins angreb på 'titoismen' satte yderligere fart i det vestlige økonomiske og militære samarbejde. Mærkeligt nok blev ikke herhjemme oprettet et nyt ikkestalinistisk venstrefløjsparti i 1948. Februarkuppet afslørede jo med al tydelighed stalinismens sande ansigt.

Den stalinistiske isvinter blev i 1960'erne afløst af tøbrud, der kulminerede med Prag-foråret for 40 år siden. Prag-foråret blev som bekendt standset med Warszawapagt-invasionen 21. august 1968. Efter 1968 trak, for at bruge reformkommunisten Zdenek Mlynars formulering, om ikke en isvinter, så i hvert fald nattefrost hen over Prag. Og nattefrosten varede helt frem til november 1989.

'Februar 1948' står tilbage som et tragisk og lærerigt historisk minde, som en integreret del af den policy of history and tragic events, der stadig spiller en stor rolle i de central- og østeuropæiske lande.

Søren Riishøj er lektor ved Institut for Statskundskab ved SDU

# data[].attributes.attachment_link.description
Da kommunisterne erobrede magten i Tjekkoslovakiet for 60 år siden, var det mere et kup end en revolution i klassisk forstand. Daværende præsident Eduard Benes blev siden beskyldt for at være 'sovjetisk spion', men historikere har nu stillet sig tvivlende over for den påstand.

# data[].attributes.body
Koreakrigen var Den Kolde Krigs første store konflikt. Den begyndte den 25. juni 1950, da Nordkorea sendte tanks og tropper over den 38. breddegrad til Sydkorea

https://faktalink.dk/titelliste/koreakrigen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Koreakrigen startede den 25. juni 1950 kl. 04 lokal tid. Omkring 135.000 nordkoreanske tropper med russiske T-34 tanks begyndte at krydse den 38. breddegrad, der udgjorde grænsen mellem Nord- og Sydkorea, og indledte et overraskelsesangreb på Sydkorea. Sydkoreas hær, som kun bestod af 98.000 mand, kunne ikke stille meget op, og allerede efter tre dage havde nordstyrkerne indtaget hovedstaden Seoul. I slutningen af august 1950 havde de besat hele landet med undtagelse af den sydøstligste del omkring byen Pusan.

Hvordan reagerede omverdenen?

Krigen udviklede sig hurtigt til en international konflikt i det kølige klima mellem supermagterne USA og Sovjetunionen. Forud for angrebet havde USA haft den holdning, at Korea ikke var en vigtig brik i amerikansk sikkerhedspolitik. Derfor havde de så sent som i 1949 trukket sine styrker og rådgivere ud af Sydkorea. Men med Nordkoreas angreb måtte den amerikanske præsident Harry S. Truman (1884 - 1972) tage denne holdning op til fornyet overvejelse. Allerede om eftermiddagen den 25. juni 1950 fik han FN's Sikkerhedsråd hasteindkaldt. Sikkerhedsrådet stemplede Nordkorea som angriber og krævede styrkerne trukket tilbage. Da dette ikke havde nogen effekt vedtog rådet den 27. juni en resolution, der opfordrede FN's medlemslande til at støtte Sydkorea og slå angrebet tilbage.

USA måtte gå ud fra, at Nordkorea ikke kastede sig ud i en krig uden på forhånd at have fået grønt lys fra Sovjetunionen og rimeligvis også fra Kina. Angrebet kunne således opfattes som østblokkens forsøg på at teste USA. Hvis USA ikke reagerede, ville det koste prestige og måske føre til udvidelser af østblokkens interessesfærer andre steder i verden. Angrebet kunne desuden være en kinesisk optakt til et angreb på Taiwan, der var støttet af USA.

Den amerikanske general Douglas MacArthur, krigshelten fra Stillehavskrigen under 2. Verdenskrig, blev udpeget som øverstbefalende for en FN-styrke, der bestod af tropper fra 16 lande med USA som den altdominerende bidragyder til støtte for den sydkoreanske hær.

Hvilke lande deltog?

16 lande bidrog med militære styrker i den af FN udsendte styrke, og yderligere 5 lande bidrog med medicinsk og humanitær hjælp. Samtlige landes bidrag fremgår af nedenstående oversigt.

Hvordan bidrog Danmark?

Danmarks bidrag til Koreakrigen var hospitalsskibet "Jutlandia", der var bygget i 1934 på Nakskov Skibsværft. Skibet var et af ØK's motorskibe, og efter en hurtig ombygning sejlede det fra København i januar 1951.

Hospitalsskibet havde fire operationsstuer, fire hospitalsafdelinger med 356 senge, røntgen-, øjen- og tandklinikker samt laboratorier, apotek og specialafdelinger. Besætningen var på 97 mand, hvoraf de fleste var ØK- medarbejdere, og et hospitalspersonale på 91 læger, specialister og sygeplejersker.

Under tjenesten i Korea blev 4.981 allierede soldater samt mere end 6.000 civile koreanere behandlet, deriblandt et stort antal børn. Efter Korea-ekspeditionen blev "Jutlandia" ombygget til det oprindelige formål som passager- og fragtskib og indgik atter i ØK- flåden.

Hvordan forløb krigen?

Overordnet kan Koreakrigen opdeles i fem faser:

· Fase 1: 25. juni 1950 - 15. september 1950: FN-styrkerne i defensiven.

· Fase 2: 16. september 1950 - 2. november 1950: FN-styrkerne i offensiven.

· Fase 3: 3. november 1950 - 24. januar 1951: Kinesisk intervention.

· Fase 4: 24. januar 1951 - 21. april 1951: FN-styrkerne første modoffensiv. 22. april 1951 - juli 1951: Kinesisk forårsoffensiv.

· Fase 5: 9. juli 1951 - 27. juli 1953: FN-styrkerne 1951-offensiv. Stilstand og forhandlinger.

Hvordan forløb 1. fase?

I krigens første fase krydsede nordkoreanske tropper grænsen til Sydkorea, og FN-styrkerne var i defensiven. Der skulle tilføres tropper og materiel og den nordkoreanske offensiv skulle bremses. De første amerikanske tropper ankom den 1. juli 1950, og den 18. juli havde amerikanerne landsat tre divisioner, ca. 45.000 mand, som var hentet fra de amerikanske baser på Filippinerne og i Japan. FN-styrkerne og sydkoreanerne forskansede sig i området omkring havnebyen Pusan, og selv om nordstyrkerne i slutningen af august stod kun 50 km fra havet, lykkedes det at holde området. Dette skyldtes muligvis også, at nordstyrkernes fremgang var gået så hurtigt, at det til sidst begyndte at knibe med at opretholde forsyningslinjerne.

Hvordan startede 2. fase?

Til Nordkoreas store overraskelse gik FN-styrker den 15. september 1950 i land ved byen Inchon sydvest for hovedstaden Seoul. Angrebet var dikteret af general Douglas MacArthur (1880-1964) som øverstkommanderende for FNs styrker. Aktionen var en meget dristig satsning flere hundrede kilometer bag fjendens rækker, men den lykkedes: FN-styrkerne brød gennem Pusan-forsvarsværkerne og drog mod nord, samtidig med at MacArthurs styrker angreb fra vest. Efter svære kampe blev Seoul generobret den 28. september og to dage senere overskred de allierede den 38. breddegrad.

De nordkoreanske styrker flygtede mod Nordkorea, men kun et fåtal slap over grænsen. 200.000 nordkoreanere faldt i kampene og 135.000 blev taget til fange. I et brev til den nordkoreanske ledelse opfordrede general MacArthur til overgivelse og udlevering af krigsfanger, en opfordring, som blev afvist.

Hvad var det politiske problem?

Militært set havde FN-styrkerne nu nået deres mål. De nordkoreanske styrker var tvunget ud af Sydkorea, og landet var blevet befriet. General MacArthur var parat til at erobre hele Nordkorea og således opnå et samlet Korea, men præsident Harry S. Truman tøvede.

Trumans problem var, at han ikke havde mandat fra FN til at erobre Nordkorea, og med Sovjetunionens genindtrædelse i Sikkerhedsrådet ville han ikke kunne få dette råd til at godkende en erobring.

I stedet lykkedes det at få sagen behandlet i Generalforsamlingen, hvor ingen havde vetoret, og den 7. oktober 1950 vedtog Generalforsamlingen en resolution, der gav grønt lys til at anvende militær magt til sikring af stabile forhold i Korea. Dette skridt skulle følges op med afholdelse af frie valg i hele Korea under FN's tilsyn og af etableringen af et forenet Korea.

Hermed lå vejen åben for geberak MacArthur, men af frygt for Kina og Sovjetunionens militære indgriben gav Truman ordre til, at indrykningen i Nordkorea kun måtte ske med sydkoreanske soldater og ikke med amerikanske.

Hvordan sluttede 2. fase?

Ordren om at kun sydkoreanske soldater måtte deltage i erobringen af Nordkorea valgte general MacArthur at overhøre. Han lod de sydkoreanske tropper trænge frem i midterzonen, mens FN-tropperne rykkede frem på fløjene. Erobringen foregik i lyntempo, og FN-tropperne mødte kun lidt modstand. Allerede den 19. oktober 1950 blev Nordkoreas hovedstad Pyongyang erobret, og den 26. oktober stod de sydkoreanske styrker ved floden Yalo, der dannede grænsen til Kina.

General MacArthurs manglende respekt for ordren om ikke at anvende amerikanske soldater i Nordkorea fik fatale følger: Kina havde ladet forstå, at de ikke ville blande sig i krigen, med mindre de imperialistiske amerikanere nåede frem til landets grænse. Måske havde Kina affundet sig med et forenet Korea. Det vides ikke, for som forholdene nu var, valgte man at gribe ind.

Hvordan forløb 3. fase?

De nordkoreanske styrker var nu stort set nedkæmpet, og general MacArthur var sikker på, at krigen var ganske tæt på sin afslutning. Ganske vist var kinesiske soldater dukket op siden den 1. november 1950, hvilket han informerede FN om den 5. november. Truman havde ikke noget ønske om en krig med Kina, hvorfor MacArthur ikke fik lov til at bombe Kina. De kinesiske styrker viste sig at være blot en fortrop for en styrke på 300.000 mand, som Kina sendte ind i Korea. Den 26. november indledte kineserne et overraskende og massivt modangreb på midten af frontlinjen. De sydkoreanske styrker måtte flygte, fronten brød sammen, og også FN-styrkerne måtte trække sig tilbage.

Den 5. december havde kineserne tilbageerobret Pyongyang og juledag trængte de frem over den 38. breddegrad. Den 4. januar 1951 genindtog nordstyrkerne Seoul, men ti dage efter lykkedes det FN-styrkerne at stoppe offensiven ved den 37. breddegrad.

Hvordan forløb 4. fase?

Krigens næstsidste fase begyndte med FN-styrkernes første modoffensiv, der startede vestpå, hvor Inchon blev generobret 10. februar 1951. Den 15. marts lykkedes det for anden gang at generobre Seoul. Den 22. april indledte nordstyrkerne en ny offensiv, men FN-styrkerne fik dem standset nord for Seoul.

Hele foråret til hen på sommeren blev der kæmpet langs den 38. breddegrad. Kampene var blodige, men ingen af parterne var i stand til at få et afgørende overtag.

Den 30. juni tilbød general Matthew Bunker Ridgway (1895-1993), som overtog kommandoen efter MacArthur, forhandlinger om en indstilling af kampene, hvilket blev accepteret af både Nordkoreas leder, Kim Il Sung, og af den kinesiske øverstbefalende. Forhandlingerne blev indledt den 10. juli.

Hvad skete der med MacArthur?

Det var ikke nogen hemmelighed, at general MacArthur og præsident Truman hadede hinanden af et godt hjerte. Deres indbyrdes forhold blev ikke bedre af, at de ikke havde de samme mål i Korea. Truman var opsat på at holde krigen inden for Koreas grænser, mens MacArthur ønskede at bombe Kina.

Generalen nægtede at parere ordren om ikke at sende amerikanske soldater ind i Nordkorea, og i november 1950 provokerede han præsidenten ved dagen før valgene til Kongressen at udsende en meddelelse om, at en udsættelse af tilladelsen til at bombe kostede amerikanske liv hver time. Sådan en politisk indblanding kunne kun opfattes som et forsøg på at skade præsidenten og hans Demokratiske Parti og gavne Republikanerne, der ønskede en hårdere kurs i Korea. En måned senere, da FN-styrkerne var drevet tilbage til den 38. breddegrad, bad MacArthur igen om tilladelse til at bombe kineserne, men fik atter afslag. Han fik besked på, at hovedmålet nu var at forsvare Japan, og hvis de allierede styrker blev trængt tilbage over floden Kum i Sydkorea, skulle styrkerne evakueres. Denne ordre opfattede generalen som noget nær forræderi.

Til sidst tabte præsidenten tålmodigheden med den egenrådige general. Den 11. april 1951 blev MacArthur hjemkaldt og hans kommando blev overdraget til generalløjtnant Matthew Bunker Ridgway.

MacArthurs fyring skabte uro og kritik i USA, hvor helten fra Stillehavskrigen var meget populær. For at dæmpe gemytterne blev generalen fejret med en såkaldt ticker-tape-parade, det vil sige en procession, hvor der bliver kastet konfetti fra vinduerne, i New Yorks gader. MacArthurs popularitet rakte dog ikke til en nominering som præsidentkandidat for Republikanerne. Da republikaneren Dwight David Eisenhower (1890 - 1969) i 1952 overtog præsidentembedet, konsulterede han MacArthur vedrørende Koreakrigen. Generalens råd var at anvende atombomber i Nordkorea og at gennemføre et angreb på Kina. Eisenhower fulgte ikke disse råd, og MacArthur kom heller ikke til at spille en rolle i den nye præsidents administration.

Hvordan forløb 5. fase?

Den 23. november 1951 blev krigens parter enige om at standse kampene. Den 38. breddegrad blev atter aftalt som demarkationslinje, og forhandlingerne om en egentlig våbenhvile kunne nu begynde.

Disse forhandlinger, der kom til at vare i to år, brød flere gange sammen, men blev hver gang genoptaget. Et væsentligt problem var spørgsmålet om, hvorvidt krigsfanger skulle sendes frivilligt tilbage eller ej. Hertil kom beskyldninger mod USA om krigsforbrydelser i form af drab af civile. Beskyldninger, som ifølge BBCs webartikel " Kill 'em All': The American Military in Korea" (se kilder), først blev bekræftede mange år efter krigen, i 1999. Under forhandlingerne fortsatte krigen med intense guerillakampe, og luftbombardementerne af Nordvietnam blev intensiveret. Rent faktisk overvejede USA at kaste atombomber for at gøre en hurtig ende på krigen, ligesom de havde gjort med Japan i slutningen af 2. Verdenskrig.

To begivenheder var med til at sætte endeligt skub i forhandlingerne: Stalins død i 1953 og udskiftningen af Truman med Eisenhower som amerikansk præsident. Den 8. juni 1953 accepterede begge sider en frivillig tilbagesending af krigsfangerne, og en aftale var på plads. Den 17. juni kom man overens om en endelig demarkationslinje.

Efter en sidste offensiv, hvor 7.400 sydkoreanere blev dræbt, accepterede USA at tage ansvaret for gennemføringen af forhandlingsresultaterne, og den 27. juli 1953 kunne den endelige våbenhvile omsider underskrives.

Hvad er kronologien i Koreakrigen?

Denne tidslinje er baseret på oplysninger fra følgende hjemmesider: ,
www.korean-war.com www.army.mil, http://www.axishistory.com/ (se kilder)

# data[].attributes.attachment_link.description
Koreakrigen startede den 25. juni 1950 kl. 04 lokal tid. Omkring 135.000 nordkoreanske tropper med russiske T-34 tanks begyndte at krydse den 38. breddegrad, der udgjorde grænsen mellem Nord- og Sydkorea, og indledte et overraskelsesangreb på Sydkorea. Sydkoreas hær, som kun bestod af 98.000 mand, kunne ikke stille meget op, og allerede efter tre dage havde nordstyrkerne indtaget hovedstaden Seoul.

# data[].attributes.body
Krigen resulteret i en våbenhvileaftale, og krigen ændre aldrig officielt.

https://www.globalis.dk/konflikter/korea

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Introduktion

Der foregår en langvarig konflikt mellem Nordkorea og Sydkorea. Konflikten var på sit blodigste under Koreakrigen i 1950-53. Krigen endte kun i en våbenhvileaftale, så officielt er krigen aldrig endt. Stormagterne USA og Kina er og har været med fra begyndelsen, tæt involveret på hver sin side. I dag handler konflikten mest om, hvordan omverden skal forholde sig til Nordkoreas atomvåbenprogram.

Baggrund

Området, som i dag udgør Nordkorea og Sydkorea, var frem til slutningen af 2. Verdenskrig ét land - Korea. I årene før delingen af landet, i perioden 1910 - 1945, var Korea en koloni under Japan. Japan tabte kontrollen over Korea til sine modstandere under 2. Verdenskrig, hvor Sovjetunionen tog kontrol over den nordlige halvdel af Korea, mens USA besatte den sydlige halvdel.

Inden 1948 havde Nord- og Sydkorea fået hver sine nationale myndigheder, som fik støtte fra hver sin supermagt. USA og Sovjetunionen trak deres soldater ud af Korea, men opretholdt støtten til de nyetablerede regimer. FN fik derefter til opgave at finde en måde at genforene Korea på med fredelige midler. Det viste sig at blive meget vanskeligt.

Konflikten opstår

En af grundene, til at FN ikke formåede at genforene Korea med fredelig midler, var at de nye koreanske ledere - Kim Il-sung i Nordkorea og Syngman Rhee i Sydkorea - begge ønskede at genforene Korea under eget styre. De var begge villige til at gå i krig for at opnå genforening.

En anden grund, til at der opstod konflikt, var begyndelsen på Den Kolde Krig. Den Kolde Krig var en global konflikt, primært mellem USA og Sovjetunionen, som handlede om idelogi og stormagtspolitik.

Korea blev anset som et specielt vigtigt område for supermagterne under Den Kolde Krig på grund af de kinesiske kommunisters magtovertagelse i nabolandet Kina i 1949. Kommunismen blev opfattet som værende på fremmarch i Asien, og derfor fik Korea hurtigt fik stor strategisk betydning i konflikten mellem supermagterne Sovjetunionen og USA.

Parterne i konflikten

Nordkorea er blevet ledet som et diktatur af Kim-familien siden 1948.

Sydkorea var et diktatur i flere år, men blev demokratiseret i løbet af 1980'erne.

USA er Sydkoreas nærmeste allierede og har stor militær tilstedeværelse i regionen.

Kina var i begyndelsen involveret med militærstyrker på nordkoreansk side.

Japan var tidligere kolonimagt i Korea. Er nu allieret med USA og Sydkorea.

Rusland (tidligere Sovjetunionen) var længe en vigtig støttespiller for Nordkorea.

En ni år gammel pige bærer sin lillebror. Billedet af dette forældreløse søskendepar på flugt blevet taget under Koreakrigen, 9. juni 1951. Foto: UN Photo/United States Navy.

Den udløsende årsag til Koreakrigen

De nye diktatorer i både Nordkorea og Sydkorea udtrykte vilje til at angribe hinanden for at genforene Korea, og begge førte en brutal politik over for egen befolkning. Diktatorerne var samtidig afhængige af at få støtte fra deres store støttespillere.

Kim Il-sung i nord var afhængig af at få støtte fra Josef Stalin, diktatoren i Sovjetunionen, før han kunne iværksatte et angreb mod Sydkorea. Stalin var villig til at støtte et nordkoreansk angreb på Sydkorea, under forudsætning af at kommunistregimet i Kina gjorde det samme.

Kina nølede med at støtte Nordkoreas angrebsplaner, men kommunistregimet endte op med at love, at Kina ville beskytte Nordkorea, hvis USA greb ind i krigen med styrker.

Med støtte fra både Sovjetunionen og Kina gik Nordkorea til angreb på Sydkorea den 25. juni 1950. Angrebet blev startskuddet til en blodig tre år lang krig mellem Nord- og Sydkorea. Krigshandlingerne endte i en våbenhvileaftale med en demilitariseret zone, omtrent der hvor grænsen mellem landene var, før krigen begyndte.

Koreakrigen var også i stor grad en krig mellem USA og Kina, hvor begge lande deltog med flere hundredetusinde af egne soldater. Et mandat i FN's Sikkerhedsråd gjorde, at flere af FN's medlemslande deltog i den USA-ledede operation. Amerikanerne ledede derfor FN's første militæroperation, som støttede Sydkorea.

Koreakrigen endte kun i en våbenhvile, ikke en fuldstændig fredsaftale, og konflikten har stået på siden.

Koreakrigen 1950-53

Konflikten i dag

For at forstå hvorfor det er så vanskeligt at løse Korea-konflikten, er det nødvendigt at se nærmere på Nordkoreas ideologi, synet på landets atomvåben - og også USA's interesser i konflikten.

Atomvåben som det st ørste hindring for at løse konflikten

Det er gjort mange forsøg på fredsforhandlinger, blandt andet gennem de såkaldte seks-parts-samtaler, hvor seks lande: Nordkorea, Sydkorea, USA, Kina, Rusland og Japan er med. Samtalerne begyndte efter Nordkorea trak sig fra ' ikke-spredningsaftalen ' i 2003, men det er ikke ført til noget.

Det er også blevet indført en række internationale sanktioner mod Nordkorea, specielt efter landet gennemførte sin første atomprøvesprængning i 2006. Omverdenen, med USA i spidsen, ser på det som uacceptabelt, at et land som Nordkorea har atomvåben.

Nordkorea testede en ny type avanceret våben, en såkaldt ballistisk missil (raket) fra en ubåd i oktober 2021. USA fordømte opsendelsen, og FN's Sikkerhedsråd indkaldte til krisemøde. Våbentestningen skete samtidig med, at USA prøvede at blæse nyt liv i atomforhandlingerne efter to år uden fremgang.

Nord-Korea har atomvåben. Billedet viser en test af et fransk atomvåben i 1972. Foto: CTBTO/Flickr.

Atomvåben som selvforsvar og presmiddel

Atomvåben bliver af det nordkoreanske regime set på som den bedste garanti for undgåelse af, at USA skal angribe. Kim-regimet har også brugt truslen om atomkrig som et presmiddel for at tiltrække sig international bistand, hvilket landet har haft stort behov for efter Sovjetunionens fald i begyndelsen af 1990'erne.

Ifølge Korea-forskeren Andrei Lankov er det at opgive atomvåbnene ikke en mulighed for det nordkoreanske regime. Han siger, at Kim-regimet har set, hvad der skete i Irak i 2003 og i Libyen i 2011, hvor regimer uden atomvåben blev styrtet af USA og deres allierede. De har derfor konkluderet, at uden atomvåben er de forsvarsløse.

Hvordan forstås Nordk oreas ideologi?

Delingen af Korea, de enorme ødelæggelser under Koreakrigen og resultatet af Den Kolde Krig har til sammen skabt et isolationistisk tankesæt i Nordkorea - med stor skepsis mod indblanding udefra. Disse traumer er blevet vedligeholdt af de nordkoreanske myndigheder gennem en totalitær ideologi, som kaldes Juche.

Juche-ideologien handler om, at Nordkoreas overlevelse mod ydre trusler kun kan bevares gennem isolation og militarisme. Principper om hårdt arbejde, selvdisciplin og troen på landets stærke leder har, siden Kim Il-sung blev diktator, været opskriften på, at kommunistregimet og Kim-dynastiet har klaret at beholde magten i landet. Regimet har formået at opretholde gamle fjendebilleder, så som det fjendtlige syn på USA og Sydkorea.

Juche-ideologien gør reformer vanskelige. Den styrker også synet på landets behov for at beholde og videreudvikle sine atomvåben.

USA's interesser i Ko reakonflikten

Nordkorea, som et kommunistisk diktatur, passer godt ind i USA's fjendebillede. Fjendebilledet og atomtruslen kan bruges til at legitimere høje militærudgifter eller til at opnå andre udenrigspolitiske mål. Nordkorea blev for eksempel peget på som en del af "ondskabens akse", sammen med Irak og Iran, på forkant af USA's invasion af Irak i 2003.
Nordkorea giver også USA en undskyldning for at have en stor militær tilstedeværelse i Østasien, i nærheden af Kina. Dette er et område, som amerikanske militærstrateger anser som vigtigt for USA.

Akkurat som stormagternes interesser bidrog til Koreakrigen i 1950, kan USA og andre stormagters interesser være med til at opretholde konflikten på Koreahalvøen den dag i dag.

Den humanitære situation

Det anslås, at over to millioner koreanere døde som følge af Koreakrigen, heraf mange civile. Endvidere døde omkring 600 000 kinesiske soldater og over 36 000 amerikanske soldater.

Delingen af Korea førte til, at omkring ti millioner nære slægtninge blev adskilt mellem Nord- og Sydkorea. Med få undtagelser har det ikke været muligt for nord- og sydkoreanere at have kontakt, hvilket har været en stor sorg at leve med for de adskilte familier.

Det er stor forskel på Nord- og Sydkorea i dag, da den humanitære situation for befolkningen i Nordkorea er helt forfærdelig. Det skyldes, at regimet i Nordkorea er et totalitært diktatur, som styrer folks liv med jernhånd.

Menneskerettighedsbruddene i Nordkorea er ekstreme

Et natbillede af Nord- og Sydkorea viser tydeligt, hvor stor forskel der er på de to landes udviklede infrastruktur, og dermed også deres økonomi. Kort: fn.no.

En undersøgelseskommission fra FN konkluderede i 2014, at de statslige forbrydelser, som Nordkorea begår mod egen befolkning, er så omfattende og alvorlige og helt unik brutalt i dagens verden. Den nordkoreanske befolkning har også været offer for nogle af de værste tilfælde af hungersnød de sidste årtier.

FN-kommissionen fandt, at myndighederne i Nordkorea har begået og begår forbrydelser mod menneskeheden, specielt gennem fængselssystemet. Den statslige undertrykkelse inkluderer mord og udryddelse af visse grupper samt slaveri, tortur, voldtægt og forfølgelse.

Myndighedernes kontrol med tilgangen til mad har spillet en vigtig rolle for at håndhæve politisk loyalitet hos befolkningen; udtrykker du illoyalitet, risikerer du at sulte i ihjel. Flere tusinde politiske fanger dør årligt som en konsekvens af tvangsarbejde, sult og for dårlig sundhedsbehandling.

FN's rolle i konflikten

FN's Sikkerhedsråd har indført en række sanktioner mod Nordkorea siden landets første atomprøvesprængning i 2006. Sanktionerne gør, at FN's hjælpeorganisationer kun kan hjælpe Nordkorea i visse begrænsede områder. FN's bistand til Nordkorea handler om mad, sundhed, vand og sanitærforhold.

FN og Koreakrigen

Danmarks rolle i k onflikten

Amerikanerne og den FN-ledede operation ønskede en stor tilslutning fra de øvrige af FN's medlemslande, men da Danmark både havde en meget lille militær ydeevne, samt at vi ikke ville provokere det geografisk tætpåliggende Sovjetunionen, ønskede den danske regering ikke at sende tropper til Korea. I stedet ville Danmark bidrage med humanitærhjælp og sendte derfor medicin og ambulance. Det beskedne bidrag vakte ikke begejstring blandt de allierede - og Danmark valgte derefter at sende et hospitalsskib, der vakte en del mere begejstring. Skibet hed Jutlandia og nåede frem i 1951, hvor det sammen med to amerikanske skibe behandlede tilskadekomne fra kamphandlingerne. Jutlandia betragtes som en forløber i dansk udenrigspolitik vedrørende deltagelse i humanitære aktioner i FN regi. Årsagen var, at det var den eneste militære sanitetsenhed, der også behandlede civile koreanere på begge sider af konflikten.
Kilder
BBC, Britannica, Dagsavisen, NRK, regjeringen.no, Store norske leksikon [ 1, 2].
Bøger/rapporter/interviews:

# data[].attributes.attachment_link.description
Koreakonflikten startede med Den Kolde Krig og foregår stadig. Men hvordan opstod konflikten egentlig mellem Nordkorea og Sydkorea? Hvad var baggrunden for Koreakrigen i 1950'erne? Hvilken rolle har USA og Kina spillet? Og hvad har atomvåben med konflikten at gøre?

# data[].attributes.body
Camp Century var en Amerikansk militærbase på Grønland. Basen skulle udvikle USA's viden om isen men skulle også holde USA's våben sikre siden der var konflikten mellem øst og vest. Basen blev aktiv i 1959.
https://www.dr.dk/drtv/program/historien-om-camp-century_-den-hemmelige-by-under-isen_206432

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gå til indhold

Tysk dokumentar fra 2020. (Camp Century - The Hidden City beneath the Ice) En tikkende affaldsbombe lurer under Grønlands indlandsis. Dens navn er Camp Century - en hemmelig amerikansk militærbase anlagt i 1959. Da basen lukker ned i 1967, efterlader man størstedelen af Camp Centurys atomaffald. Men nu spår forskere, at det vil komme op til overfladen, når isen smelter på grund af klimaforandringer. Hvad sker der, hvis Camp Century frigør sig fra isen - og ender i havet ved Thule? Udløber: 30. jul 2023

# data[].attributes.attachment_link.title
DRTV - Historien om Camp Century: Den hemmelige by under isen

# data[].attributes.attachment_link.description
Tysk dokumentar fra 2020. (Camp Century - The Hidden City beneath the Ice) En tikkende affaldsbombe lurer under Grønlands indlandsis. Dens navn er Camp Century - en hemmelig amerikansk militærbase anlagt i 1959. Da basen lukker ned i 1967, efterlader man størstedelen af Camp Centurys atomaffald.

# data[].attributes.body
Søndag den 13. august 1961 begyndte østtyske arbejdere, skarpt bevogtet af soldater, at afspærre grænsen mellem Øst- og Vestberlin.

https://faktalink.dk/titelliste/berlinmuren

# data[].attributes.attachment_link.description
I anledning af 30-året for murens fald i november 2019 bliver der afholdt en lang række arrangementer i den tyske hovedstad.

# data[].attributes.body
Vietnamkrigen er en af de mest omfattende og grusomme krige efter 2. Verdenskrig. Den startede i 1961 og kostede millioner af mennesker livet, både soldater på begge sider men også rigtig mange civile.

https://faktalink.dk/titelliste/vietnamkrigen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Indledning

Baggrund og historie

Hvad er Vietnams ældre historie?

Vietnam er et land i Sydøstasien med grænser mod Kina, Laos og Cambodja, og med en langstrakt kystlinje i det sydkinesiske hav. Arkæologiske udgravninger viser, at det vietnamesiske territorium har været beboet siden den ældste stenalder. I lange perioder af landets ældre historie var det underlagt den højtudviklede stormagt Kina, hvilket satte sig tydelige spor i den vietnamesiske kultur, med udbredelsen af konfucianismen og af et kinesisk-lignende skriftsprog.

I år 939 lykkedes det generalen Ngô Quyền (897-944) at bekæmpe kineserne og etablere riget Dai Viet, en centraliseret stat med hovedstad i Hanoi.

I de følgende århundreder blev både mongolske og kinesiske invasioner slået tilbage, og riget ekspanderede mod syd.

Fra 1500-tallet kom der stadig flere europæiske handelsfolk til, og med dem også mange kristne missionærer. Blandt dem den portugisiske jesuitermunk Alexander de Rhodes (1591-1660), som tilskrives ansvaret for, at de latinske bogstaver kom til at erstatte det kinesiskinspirerede skriftsprog.

Hvornår kom franskmændene til Vietnam?

I begyndelsen var det primært portugisiske handelsfolk, som kom rejsende til Vietnam, men fra slutningen af 1700-tallet var der en voksende fransk tilstedeværelse. Franske missionærer havde en relativt stor succes i landet, hvor der især blandt de bedrestillede vietnamesere var mange, som lod sig omvende til katolikker.

I 1802 blev landet samlet til kejserriget Viêt Nam under Nguyen-familiens styre. Den første kejser, Gia Long, var god til at balancere mellem kinesiske og franske interesser i landet, og havde flere franske rådgivere i sit hof.

Gia Longs efterfølgere var mindre diplomatisk indstillede overfor franskmændene i landet. Missionærerne kom i et alvorligt modsætningsforhold til kejsermagten, som anså kristendommen som en trussel mod de traditioner, der var fundamentet for det vietnamesiske samfund. Konflikten udviklede sig til en regulær kristenforfølgelse i Vietnam, som Frankrig reagerede på med militære modangreb.

Hvornår blev Vietnam en fransk koloni?

Efter at franske kolonisatorer i slutningen af det 18. århundrede havde tabt kampen om Indien til englænderne, rejste de videre østpå til den del af Bagindien, som de kaldte Indokina, og som i dag består af Laos, Cambodja og Vietnam.

Franske ekspeditionskorps havde tidligere angrebet vietnamesiske havnebyer for at befri tilfangetagne missionærer og for at hævne ydmygelser mod bosatte franskmænd. I 1858 besatte de byen Danang og forsøgte at trænge videre frem til den daværende hovedstad Huê, for at tvinge kejseren til at acceptere fransk tilstedeværelse. Regntiden satte imidlertid en stopper for denne færd, og de drog i stedet mod syd og besatte Saigon. På grund af Frankrigs deltagelse i andre krige trak det lidt ud med besættelserne i Vietnam, men efterhånden fik de kontrol over store dele af det frugtbare Sydvietnam, som var den del af landet, de nærede størst interesse for. Det blev til kolonien Cochinkina.

Fordi koloniherrerne havde brug for en flodvej til Kina, kæmpede de videre mod nord, indtil de i 1883 havde opnået magten over hele Vietnam, som nu blev til protektoratet Fransk Indokina.

Hvordan var franskmændenes styresystem?

Fransk Indokina blev regeret af en fransk generalguvernør, som var bosat i Hanoi. Han var udpeget direkte af den franske præsident, og havde en nærmest enevældig magt i kolonien. 5.000 franske embedsmænd sad på alle landets vigtige poster.

Landet blev domineret af franske handelskompagnier og virksomheder, som øjnede store økonomiske gevinster i den nye koloni. Til gengæld tiltrak landet ikke mange franske emigranter. I begyndelsen af 1900-tallet var der kun cirka 16.000 franske bosættere, som primært slog sig ned i Cochinkina, hvor landbrugsjorden var særlig god, og hvor de oprettede store godser. De jordområder, som blev til overs, blev solgt til vietnamesere, således at der også opstod en klasse af lokale godsejere.

Dette system, hvor indtægterne gik i private lommer, betød at den franske stat havde store udgifter til drift af kolonien. For at bøde på dette problem tvang man vietnameserne til at købe franske varer. Franskmændene skaffede sig monopol på varer som salt, opium og alkohol, og sikrede sig derved en fast indtægt.
En sidegevinst var, at de lokale blev tvunget til at tage arbejde for at kunne betale for de dyre franske monopolvarer.

Hvad betød den franske tilstedeværelse?

Den franske kolonisering medførte en voldsom forøgelse af produktionen inden for både landbrug og industri. I Cochinkina anlagde man mange nye rismarker og store plantager med gummitræer med særligt henblik på eksport af ris og gummi til Frankrig. I nord gik arbejdskraften primært til cement- og tekstilindustrien, samt til minerne, hvor man udvandt kul, tin, bly, zink og wolfram.
I en opgørelse fra Cochinkina, der var Vietnams riskammer, kan man se den store udvikling i produktionen og eksporten af ris. Tabellen viser også, at den internationale økonomiske krise omkring 1930 ikke gik uden om Vietnam.

Hvordan blev lokalbefolkningen behandlet?

Frankrig har aldrig haft ry for at tage med fløjlshandsker på lokalbefolkningen i sine kolonier, og det gjorde de heller ikke i Vietnam. Den uhørt store forøgelse af produktiviteten indenfor landbrug og industri var mulig, fordi man tvang lokalbefolkningen i arbejde uden nogen form for lovgivning, der kunne sætte grænser for godsejernes behandling af dem. For eksempel døde 12.000 ud af en samlet arbejdsstyrke på 45.000 på Michelins Dau Tieng-plantage i løbet af perioden 1917-1944.
Minearbejdernes forhold var ikke meget bedre end plantagearbejdernes, men de var i det mindste ansat på kontrakt og kunne vende hjem efter kontraktperiodens udløb.

Den stigende analfabetisme i befolkningen er et tegn på denne rovdrift: I 1840'erne kunne 80 % af vietnameserne læse - et tal som var højere end i de fleste europæiske lande. Da koloniherrerne trak sig, var antallet af læsekyndige faldet til 20 %.

Hvordan reagerede vietnameserne?

Gennem hele den franskdominerede periode gjorde vietnameserne oprør mod den fremmede besættelse, men en egentlig nationalistbevægelse med krav på selvstændighed opstod først i det 20. århundrede. Den var dels kommunistisk inspireret med forbillede i den russiske revolution, og dels inspireret af vietnamesernes oplevelser under Den Første Verdenskrig, hvor Frankrig havde tvangsudskrevet over 100.000 vietnamesere til at kæmpe på fransk side. Her stiftede vietnameserne bekendtskab med vesteuropæiske ideer og principper som borgerrettigheder og socialisme.

Nationalistbevægelsen spredte sig hurtigt, fordi der ikke eksisterede en lokal kapitalistisk middelklasse.

Socialismen vakte desuden genklang i den vietnamesiske befolkning, fordi dens ideer harmonerede med den traditionelle konfucianismes tanker om fællesskab og velstandsdeling, hvorimod den kapitalisme, franskmændene indførte, med udbytning, materialisme og individualisme, lå meget fjernt fra den lokale kultur. Bevægelsen gik derfor ikke blot til kamp mod franskmændene men også mod kapitalismen, som den betragtede som en konsekvens af kolonistyret.

Hvem ledede nationalistbevægelsen?

Ho Chi Minh, "Den som oplyser", var den samlende lederfigur i Vietnams kamp for selvstændighed. Han kom fra en intellektuel og nationalistisk mandarinfamilie i det centrale Vietnam, et område, som var kendt for sin anti-franske modstandsbevægelse. Ho Chi Minh rejste til Frankrig i 1911, ud fra en filosofi om, at man skal kende sin modstander for at slå ham. Han boede i Frankrig, USA, England, Sovjetunionen og Kina i mange år, hvor han var politisk aktiv antikolonialist og udviklede sin ideologi inspireret af blandt andet Marx og Lenins skrifter og af den amerikanske præsident Wilsons (1856 -1924) taler.

Han vendte ad flere omgange hjem og dannede modstandsgrupper. I 1930 blev han dømt til døden som revolutionær af franskmændene, men formåede at flygte til Moskva.

Ho Chi Minhs nationalisme byggede på en kombination af lokal konfucianisme og en politisk overbygning i leninismen. Han forstod, at den vietnamesiske kommunisme måtte centreres omkring traditionelle værdier som sparsommelighed, mådehold, gavmildhed og respekt for lærdom, hvis den skulle vinde indpas i landbefolkningen.

Hvad skete under Anden Verdenskrig?

I 1940 blev Fransk Indokina erobret af japanerne. Den franske administration fortsatte i forståelse med japanerne, og dette satte for alvor gang i de mange vietnamesiske nationalistbevægelser, i 1941 forenet i Ho Chi Minhs Viet Nam Doc Lap Dong Minh (Den Revolutionære Liga for Vietnams Uafhængighed), populært blot kaldet Viet Minh.
Den japanske besættelse medførte store vanskeligheder for transporten af forsyninger både af sø- og landvejen mellem det nordlige og sydlige Vietnam. I syd kunne man ikke få kul til industrien og måtte fyre med ris, og i nord kunne man ikke få ris og sultede. Det er blevet anslået, at op mod 2 mio. mennesker døde af sult alene i vinteren 1944-45. Hungersnøden var en stærkt medvirkende årsag til den stærke tilslutning til Viet Minh i Nordvietnam.

Hvad skete lige efter Anden Verdenskrig?

Allerede under den japanske besættelse havde Viet Minh befriet nogle områder i den nordlige del af Vietnam. Efter japanernes kapitulation den 15. august 1945 brød Augustrevolutionen ud, en landsdækkende protest og demonstration mod det franske styre, som forsøgte at genoptage deres kolonirige fra førkrigstiden. Viet Minh fik stor folkelig tilslutning, og allerede den 2. september 1945 proklamerede Ho Chi Minh Den Demokratiske Republik Vietnam på Ba Dinh-pladsen i Hanoi og hermed landets uafhængighed.

Men så let gik det ikke: På Teheran-konferencen to år tidligere, hvor Stalin, Roosevelt og Churchill mødtes, havde USA og Sovjetunionen udtalt deres modvilje mod at give Indokina tilbage til franskmændene efter krigen. På Potsdamkonferencen i 1945 blev de derfor enige om at dele Vietnam mellem sig i to provisoriske zoner med den 17. breddegrad som delingslinje. Den nordlige skulle administreres af Kina, den sydlige af Storbritannien. Formålet var at afvæbne japanerne.
Men da både englænderne og franskmændene frygtede, at Vietnams selvstændighed ville få en afsmittende effekt i de to landes andre kolonier, endte det med, at den engelske administration tillod en tilbagevending af franske kolonitropper og anvendte dem i en fælles kamp mod Viet Minh sammen med japanske soldater.

Hvornår brød Indokinakrigen ud?

I begyndelsen af 1946 havde de franske styrker, som bestod af fremmedlegionærer, kontrol med hele den sydlige del af Vietnam, og der blev indgået en fransk-kinesisk aftale om en kinesisk tilbagetrækning. Frankrig sad nu igen som officiel magthaver over hele Vietnam, men reelt havde de kun styring over byerne i nord. Den vietnamesiske guerillahær skabte store optøjer uden for byerne, hvor de havde kontrol over bjerge og jungler, og i kampene mellem kolonimagten og guerillaerne var Indokinakrigen en realitet.
Frankrig havde på det politiske plan oprettet Staten Vietnam i 1949, som både USA og Storbritannien året efter anerkendte som konsekvens af Sovjetunionens og Kinas anerkendelse af Den Demokratiske Republik Vietnam i nord. Hermed var Vietnam i realiteten et delt land, selv om Frankrig ønskede det totale herredømme.

Hvornår tabte Frankrig krigen?

Det endelige skibbrud for den franske besættelsesmagt kan tidsfæstes til 1954. Fremmedlegionærer havde erobret den strategiske junglefæstning Dien Bien Phu, beliggende i det nordvietnamesiske højland på grænsen til Laos. Fæstningen blev stærkt bemandet og udrustet, men til ingen nytte: Viet Minh omringede og angreb fæstningen i 57 døgn og skød den sønder og sammen med moderne våben fra Kina. De franske styrker måtte give op, og nederlaget, der betød Frankrigs endelige farvel til Vietnam, står stadig som et af de smerteligste i Fremmedlegionens historie. Slaget kostede 8.000 døde og sårede på fransk side, mens det tilsvarende tal hos Viet Minh anslås til cirka 23.000.
Det skønnes at krigen 1946-54 kostede 75.000 døde på fransk side, heraf 25.000 vietnamesiske tropper i fransk tjeneste. Antallet af ofre på vietnamesisk side kendes ikke, men vestlige skøn taler om en halv til en hel million, hvoraf hovedparten var civile.

Hvad gik fredsaftalen ud på?

Fredsbetingelserne blev udformet på en kongres i Genève i 1954 med deltagelse af Frankrig, Storbritannien, USA, Sovjetunionen og Kina.
Laos og Cambodja blev selvstændige stater, men man kunne ikke enes om Vietnams fremtidige status. Resultatet blev, at landet foreløbig fortsat var delt ved den 17. breddegrad. Intentionen var, at der inden to år skulle gennemføres frie valg, så Vietnam kunne genforenes. Hverken USA eller Sydvietnam underskrev dog denne aftale.

Vietnamkrigens forløb

Hvad var Vietnamkrigen?

Vietnamkrigen var en væbnet konflikt mellem det kommunistiske Nordvietnam med støtte fra Sovjetunionen og Kina på den ene side, og Sydvietnams regering og USA på den anden. Den foregik i årene 1961-1975, og kostede millioner af mennesker livet.

Selv om der har udspillet sig flere krige på vietnamesisk grund efter Anden Verdenskrig, er det denne, som er blevet stående i historiebøgerne som selveste Vietnamkrigen. Måske fordi den kom til at spille en stor rolle i Den Kolde Krigs magtbalance. Den var et kæmpemæssigt traume for Amerika, som gik ud som den tabende part mod et fattigt tredjeverdens land.

Det var også den første mediedækkede krig, hvor reportere filmede tæt på krigshandlingerne, og billederne kom for første gang i historien helt ind i folks stuer via fjernsynets udbredelse. Folk kunne ikke lide hvad de så, og USA's krig blev efterhånden voldsomt upopulær.

Hvilke lande deltog i krigen?

På amerikansk initiativ blev der allerede i 1954 dannet en sydøstasiatisk forsvarsalliance, Southeast Asia Treaty Organization, SEATO, hvis erklærede formål var at dæmme op for den kommunistiske indflydelse i området. De deltagende lande var USA, Frankrig, Storbritannien, Australien, New Zealand, Filippinerne, Thailand og Pakistan. Ifølge Genève-aftalen kunne Sydvietnam ikke optages i alliancen, men denne hindring blev omgået ved i stedet at optage landet som protokolstat.

Det indebar, at SEATO-landene skulle beskytte zonen syd for den 17. breddegrad. Nordvietnam påpegede bruddet på Genève-aftalen, men uden effekt. På kommunistisk side støttede Kina og Sovjetunionen Nordvietnam med våben og forsyninger.

Flere af SEATO-landene levede under Vietnamkrigen op til deres forpligtelser:

SEATO-landenes tropper i Vietnamkrigen

Hvad var USA's interesse i Vietnam?

I løbet af 1950'erne ændrede USA sit syn på Vietnam. Under Den Anden Verdenskrig havde amerikanerne støttet modstandsgruppen Viet Minh i kampen mod japanerne, men i takt med optrapningen af Den Kolde Krig blev kommunisterne fjenden. Denne udvikling skal ses på baggrund af kommunisternes magtovertagelse i Kina i 1949 og Koreakrigen 1950-53, der var foranlediget af et angreb fra det kommunistiske Nordkoreas side.
For præsident Dwight David Eisenhower (1890-1969), der i 1953 afløste Harry S. Truman, var det indlysende, at det var USA, som måtte gå forrest i kampen mod kommunismen. Han lancerede den såkaldte dominoteori, der gik ud på, at hvis man overlod ét land i Sydøstasien til kommunisterne, ville de overtage de øvrige lande, der ville vælte som dominobrikker.

Hvordan gik det med fredsaftalen fra 1954?

I Sydvietnam blev politikeren Ngo Dinh Diem (1901-1963) udnævnt til premierminister af den tidligere kejser Bao Dai. Han var katolik, stammede fra en velhavende godsejerfamilie, og var næsten ukendt for store dele af den lokale befolkning. USA støttede Diem og påbegyndte en omfattende økonomisk og militær bistand.
Diems styre viste sig hurtigt at være rent diktatorisk, og han tålte ingen opposition i landet. Han nægtede at samarbejde med Nordvietnam og ville ikke påbegynde forhandlinger om de i Genève aftalte genforeningsvalg. Begrundelsen var, at Nordvietnam ikke var et demokratisk land, og at regeringen i syd ikke havde underskrevet aftalen. USA var nødt til at støtte Diem af frygt for, at et valg ville betyde en genforening med Ho Chi Minh som leder.
Det skulle vise sig, at genforeningsvalgene ikke blot blev udskudt, de blev aldrig afholdt.

Hvordan reagerede vietnameserne på Ngo Dinh Diems styre?

Der var en voksende modstand mod Diem, fra 1960 organiseret i Front National de Liberation, FNL (Den Nationale Befrielsesfront). FNL var en bred oprørsbevægelse mod diktaturet. Den var oprindeligt startet af centrale sydvietnamesere fra Indokinakrigens modstandsgruppe Viet Minh, men den militære kamp blev i vid udstrækning ledet fra Nordvietnam.
FNL opstillede et 10-punkts program, der skulle bane vejen for en bred accept blandt sydvietnameserne. Målene var at:

1. Fjerne Diem og danne en national demokratisk koalitionsregering.

2. Sikre de demokratiske rettigheder så som presse-, ytrings- og forsamlingsfrihed samt sikre amnesti til de mange politiske fanger.

3. Opbygge et nationalt og suverænt økonomisk system, der tilgodeså landets ressourcer og forbedrede befolkningens levestandard.

4. Gennemføre en jordreform, der sikrede bøndernes ret til jorden.

5. Gennemføre en uddannelsesreform, der bekæmpede analfabetismen.

6. Danne en national hær og forbyde fremmede militærbaser i landet.

7. Sikre lige rettigheder for landets minoriteter, samt ligeret mellem mænd og kvinder.

8. Forme en udenrigspolitik baseret på neutralitet og alliancefrihed.

9. Oprette normale forbindelser mellem de to zoner og fremme forhandlingerne om genforening.

10. Bekæmpe aggressive krige og støtte bevægelser, der fremmede fred, demokrati og social udvikling.

Hvornår faldt premierminister Diem?

FNL fik materiel støtte fra Nordvietnam, som indtil USA i 1965 optrappede krigen ikke havde militære enheder i Sydvietnam. Nordvietnams leder Ho Chi Minh havde indtil da næret det håb, at Ngo Dinh Diems styre ville bryde sammen og resultere i genforeningsvalg.
Det trak dog ud med dette sammenbrud, og den folkelige modstand blev efterhånden synlig i den vestlige verden. Hertil bidrog ikke mindst de mange buddhistiske selvbrændinger, der fandt sted i sommeren 1963.
Den 1. november 1963 blev Diem dræbt ved et militærkup, som havde USA's fulde støtte. Det løste dog ikke problemet, for de efterfølgende regeringer havde heller ikke folkelig opbakning, og blev skiftet ud i ét væk på grund af magtkampe i hæren.

Hvornår besluttede USA at intervenere?

USA havde efter fredsaftalen i Genève både civile og militære rådgivere i Sydvietnam i et hastigt stigende antal. Præsident John F. Kennedy (1917-1963), som tiltrådte sit embede i 1961, var overbevist om, at der kunne rettes op på den manglende folkelige opbakning til de skiftende regeringer, hvis vietnameserne fik demonstreret, hvordan de kunne besejre FNL. Hvor der i 1954 var stationeret 685 amerikanske rådgivere, var dette tal i 1961 steget til 2.000 og i 1962 til 10.000.
Kennedy havde ganske vist i hemmelighed i 1961 sendt en mindre specialstyrke til Vietnam, men han var tøvende over for sin vicepræsidents tanker om en massiv militær indgriben. Da denne, Lyndon B. Johnson (1908-1973), efter mordet på Kennedy i 1963 overtog præsidentembedet, blev grunden lagt til en amerikansk optrapning.
Inden skiftet i den amerikanske Vietnam-politik blev åbenbar, skulle Johnson først gennem præsidentvalget i 1964. Her lovede han under valgkampen, at han ikke agtede at sende amerikanske soldater til Vietnam, og han kritiserede forslag om at kaste bomber.

Hvornår greb USA ind?

Ud fra den betragtning, at Vietnam i højere grad var et militært end et politisk problem, begyndte Lyndon B. Johnson straks efter, at han i 1964 havde tiltrådt sin anden periode som præsident, at planlægge en militær indgriben. Som påskud for at gribe direkte militært ind i Vietnam brugte han en episode den 2. august 1964, hvor efterretningskilder meddelte, at nordvietnamesiske kanonbåde havde beskudt en amerikansk destroyer i internationalt farvand i Tonkinbugten.
På baggrund af denne episode fik præsidenten den 7. august grønt lys af kongressen til at udvide det amerikanske engagement, og fra begyndelsen af 1965 skete en massiv overførsel af tropper og materiel. I Senatet stemte 88 for og 2 imod, mens det i Repræsentanternes Hus var 416 stemmer for og ingen imod.

Hvordan begyndte krigen?

De egentlige krigshandlinger begyndte i februar 1965, da FNL (Den Nationale Befrielsesfront) rettede et overraskelsesangreb mod en amerikansk militærforlægning, hvorved ni amerikanske soldater blev dræbt og 76 såret.
Den amerikanske reaktion kom inden for 14 timer: USA bombede et guerilla-træningscenter 60 km nord for den 17. breddegrad.
Vietnamkrigen var påbegyndt og operation Rolling Thunder, et massivt bombardement af Nordvietnam, gik i gang. I august 1972 blev det opgjort, at USA på dette tidspunkt havde detoneret 7,5 mio. tons sprængstoffer i Indokina. Til sammenligning anslås det, at den samlede anvendelse af sprængstoffer for alle krigsførende lande udgjorde cirka 2 mio. tons.

Hvor mange tropper havde USA i Vietnam?

Hvis amerikanerne havde regnet med, at de med en moderat militær styrke kunne vinde krigen i Vietnam, tog de grundigt fejl. I 1968 omfattede styrken cirka 550.000 soldater, og denne styrke kunne ikke udvides, med mindre man mobiliserede hjemsendte årgange.

Præsident Nixon gestikulerer ved en presse-
konference i New York den 30. april 1970
og annoncerer at amerikanske soldater vil gå ind
i Cambodia. Foto: Scanpix

Udviklingen i troppeantallet fremgår af nedenstående tabel:

Hvad medførte flykrigen?

Selv om amerikanerne i lange perioder tæppebombede Nordvietnam, udeblev de militære resultater. Antallet af civile ofre var uhyggeligt stort, men nordvietnameserne fortsatte kampen. Derfor måtte USA indsætte stadig flere landstyrker, hvilket blot medførte større og større amerikanske tab.
USA mistede mere end 58.000 soldater i Vietnamkrigen og tusinder vendte tilbage med både legemlige og psykiske skader.
Størstedelen af de dræbte soldater døde ikke i regulær kamp mod en synlig fjende. De blev ofre for snigskytter og miner. Dette var med til at demoralisere amerikanerne, fordi disse anslag ikke kunne gengældes umiddelbart.

Hvordan sluttede krigen?

Fredsforhandlingerne mellem USA og Nordvietnam blev påbegyndt i Paris i 1968, men forhandlingerne gik meget trægt. Man opnåede enighed om et bombestop til gengæld for et løfte om, at nordvietnamesiske styrker holdt sig inden for deres egen zone. Da de officielle forhandlinger trak ud i årevis, indledtes hemmelige forhandlinger på topplan mellem de to lande. Dette førte i 1972 til en aftale om våbenhvile, men denne blev afvist af den sydvietnamesiske præsident.
Resultatet blev en kraftig genopblussen af kampene og nye bombardementer, de kraftigste under hele krigen. Dette førte omsider til en genoptagelse af fredsforhandlingerne, og den 23. januar 1973 blev fredsaftalen underskrevet i Paris.

Hvornår blev krigen afgjort?

Selv om Vietnamkrigen først sluttede i 1973, blev den i realiteten afgjort allerede i begyndelsen af 1968. Allerede på dette tidspunkt indså USA, at man ikke kunne vinde krigen. Årsagen var den såkaldte Tet-offensiv (navnet stammer fra det vietnamesiske månenytår), hvor FNL i en koordineret aktion angreb 36 ud af 44 provinshovedstæder i Sydvietnam foruden Saigon.
Angrebet kom bag på amerikanerne, der for det første var uforberedt på den ændrede FNL-taktik med angreb på byer, og for det andet slet ikke havde tiltroet FNL styrke nok til angreb i den målestok.
Selv om FNL led svære tab, og Tet-offensiven afslørede, at FNL ikke havde styrke til at overtage kontrollen med byerne, så afslørede den også, at den sydvietnamesiske hær og de amerikanske styrker ikke havde kontrol over landet.

Er du biblioteksbruger eller elev?

# data[].attributes.attachment_link.description
Vietnamkrigen er en af de mest omfattende og grusomme krige efter Anden Verdenskrig. Den foregik i årene 1961-1975 og kostede millioner af mennesker livet - både soldater på begge sider men også rigtig mange civile. Krigen spillede en central rolle i Den ...

# data[].attributes.body
Cuba krisen varede mellem 16. okt. 1962 – 29. okt. 1962.  I tretten nervepirrende døgn i løbet af oktober 1962 vippede verden på grænsen af en atomkrig mellem de to supermagter USA og Sovjetunionen, truede begge flere gange om at anvende atomvåben. Begge parter gik i beredskab. Men anvendelsen af atomvåben blev ikke til noget.

https://faktalink.dk/titelliste/cubakrisen

# data[].attributes.headline
John F. Kennedy tale "Ich bin ein Berliner"  1963

# data[].attributes.subject
John F. Kennedy tale "Ich bin ein Berliner"  1963

# data[].attributes.body
https://youtu.be/0GKd50lrROc

# data[].attributes.attachment_link.title
John F. Kennedy - "Ich Bin Ein Berliner" Speech

# data[].attributes.body
Den 1. april 1966 lukkede Camp Century officielt da atomreaktoren som lavede varme og el til basen blev presset sammen og var ved at blive knust af isen.

https://aktuelnaturvidenskab.dk/fileadmin/Aktuel_Naturvidenskab/nr-6/AN6-2017camp-century.pdf

# data[].attributes.body
Da Nordvietnamesisk styrker og FNL indtog saigon d 30 april i 1975 hvor krigen sluttede. Mange mennesker døde og det var en krig mellem kommunistiske Nordvietnam, Sovjetunionen og kina mod Sydvietnams regering og USA.

https://denstoredanske.lex.dk/Vietnamkrigen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vietnamkrigen var en væbnet konflikt mellem på den ene side det kommunistiske Nordvietnam og dets sydvietnamesiske allierede, FNL, og på den anden side Sydvietnams regering og USA samt et beskedent antal tropper fra andre lande i forsvarsalliancen SEATO.

Krigen afsluttedes med fredsslutningen i 1975, hvorimod et egentligt begyndelsestidspunkt er vanskeligt at tidsfæste, da Vietnamkrigen lå i forlængelse af den vietnamesiske befolknings langvarige kamp for national selvstændighed fra kolonimagten Frankrig.

Siden 1880'erne havde Vietnam været en del af Fransk Indokina. Den japanske besættelse af landet under 2. Verdenskrig gav uafhængighedsbevægelsen vind i sejlene, og efter Japans kapitulation proklamerede Ho Chi Minh, leder af den nationalistiske og kommunistiske befrielsesbevægelse Viet Minh, landets uafhængighed 2.9.45. Frankrig nægtede imidlertid at anerkende Vietnams uafhængighed, hvilket førte til krig mellem Frankrig og Viet Minh 1946-54. Viet Minh, der tidligt under krigen var blevet fordrevet til den nordlige del af landet, tilføjede i maj 1954 franskmændene et afgørende militært nederlag i Dien-Bien-Phu og tvang dem dermed ud af Indokina.

Ved stormagternes mellemkomst blev der i juli s.å. vedtaget en fredsaftale i Genève, hvorved Vietnam midlertidig blev delt ved den 17. breddegrad. Der skulle inden to år afholdes et internationalt kontrolleret valg, og landet skulle genforenes under en fælles regering; dette valg blev aldrig afholdt. Vietnam var for længst blevet en del af den kolde krig, og den amerikanske regering, der allerede i begyndelsen af 1950'erne havde overtaget det meste af regningen for Frankrigs militære tilstedeværelse i Vietnam, var klar over, at et solidt flertal af stemmerne sandsynligvis ville gå til Ho Chi Minhs kommunister, der fik støtte fra Kina og Sovjetunionen. De amerikanske beslutningstagere var af den overbevisning, at en kommunistisk magtovertagelse i Vietnam ville destabilisere nabolandene, således at de et efter et ville komme under kommunistisk kontrol ( dominoteorien). I stedet for at afholde det planlagte valg om genforening blev Sydvietnam udråbt til en selvstændig republik med Saigon som hovedstad.

USA brugte i de følgende år stadig større resurser i et forgæves forsøg på at stabilisere landet. Præsident Ngo Dinh Diems diktatoriske styre i Saigon var ikke alene truet fra det ligeledes diktatorisk ledede nord, men også af udbredt modstand fra store dele af den sydvietnamesiske befolkning. I 1959 opgav kommunistpartiet idéen om, at Vietnam kunne genforenes med politiske midler. I samarbejde med andre oppositionsgrupper og med støtte fra Nordvietnam trænede og udrustede man nu guerillaer til væbnet kamp mod styret i Saigon. Guerillabevægelsen Den Nationale Befrielsesfront ( FNL) blev efterhånden bedre kendt under den nedsættende betegnelse Viet Cong.

I 1963 godkendte USA's præsident Kennedy et militærkup mod den stadig mere upopulære og korrupte præsident Diem i håbet om større folkelig opbakning til et nyt styre. Men også de skiftende regimer, som fulgte efter Diem, viste sig ude af stand til at klare sig uden massiv amerikansk støtte. Snarere end at opgive sit engagement i Vietnam valgte den amerikanske regering at optrappe det.

Da præsident Kennedy blev myrdet 22/11, tre uger efter kuppet mod og mordet på præsident Diem, havde USA 16.700 militære rådgivere i landet, hvis primære opgave var at opbygge Sydvietnams hær. Da Lyndon B. Johnson overtog præsidentposten, tog optrapningen af det amerikanske engagement fart.

En episode i Tonkinbugten, der involverede to amerikanske destroyere, gav den amerikanske kongres med Tonkinbugtresolutionen i august 1964 præsidenten vide militære beføjelser i Vietnam, på trods af at der ikke forelå en egentlig krigserklæring. I februar 1965 reagerede USA på guerillaangreb på amerikanske baser med omfattende bombetogter ( Operation Rolling Thunder) samt indsættelse af regulære kamptropper.

Den amerikanske optrapning kulminerede ikke før 1969, da der var 543.400 tropper i landet. Forsøgene på at bremse Viet Congs kontrol med store dele af Sydvietnams landdistrikter slog dog fejl. Helt frem til krigens afslutning fortsatte antallet af FNL-guerillaer med at vokse.

Heller ikke en voldsom optrapning af luftkrigen vendte udviklingen. De menneskelige omkostninger var frygtelige, men i et landbrugsland med få oplagte militære mål var de militærstrategiske resultater minimale. Til gengæld voksede protesterne mod den amerikanske krigsførelse såvel hjemme i USA som i andre dele af verden. Hos de amerikanske tropper voksede frustrationerne over en uigennemskuelig konflikt, hvor det ofte var svært at skelne ven fra fjende i den vietnamesiske befolkning.

I januar 1968 angreb nordvietnamesiske hærenheder og Viet Cong en række større byer i Sydvietnam. Militært blev denne såkaldte Tet-offensiv, som varede indtil efteråret 1968, en fiasko, men i den amerikanske offentlighed fjernede den endegyldigt troen på, at krigen i Vietnam kunne vindes. Senere på året indledte USA og Nordvietnam hemmelige fredsforhandlinger i Paris.

Republikaneren Richard Nixon, der blev USA's præsident i 1969, begyndte efter sin indsættelse at trække tropper hjem. Krigen skulle "vietnamiseres", erklærede han (se Nixondoktrinen). Nogen afslutning på konflikten var dog ikke at se. USA's primære hensyn var ikke længere at bevare Sydvietnam som en selvstændig nation, men at sikre en "fred med ære", som ikke i for høj grad undergravede USA's status som global supermagt. Trods en gradvis amerikansk tilbagetrækning blev krigen periodevis intensiveret for at lægge pres på de nordvietnamesiske forhandlere i Paris. Tiden arbejdede for Nordvietnam og FNL; økonomisk, politisk og moralsk var krigen en stadig større belastning for USA.

Alligevel gav præsident Nixon i marts 1969 ordre til hemmelige bombninger i Cambodja, og året efter udvidede han officielt krigen ved at sende tropper til landet samt til nabolandet Laos i håb om at kunne afskære forsyningslinjerne fra baser her til FNL i Sydvietnam. Invasionerne fik atter protester i USA til at blusse voldsomt op.

Fra udgangen af 1971 overlod amerikanerne al kamp på landjorden til den sydvietnamesiske hær, der i de foregående år var blevet massivt oprustet; i luften var de amerikanske styrker dog fortsat særdeles aktive. Da forhandlingerne i Paris fortsat stod i stampe, overhørte den amerikanske regering i julen 1972 internationale protester og gennemførte 11 dages regulære terrorbombardementer af Hanoi.

I januar 1973 lykkedes det omsider at få alle involverede parter til at underskrive en fredsaftale i Paris, og to måneder senere forlod de sidste amerikanske soldater Vietnam. Trods fredsaftalen fortsatte kamphandlingerne imidlertid, indtil nordvietnamesiske styrker efter to måneders storoffensiv og den sydvietnamesiske hærs fuldstændige kollaps indtog præsidentpaladset i Saigon 30.4.1975. Næsten 30 år efter Ho Chi Minhs uafhængighedserklæring var Vietnam genforenet under et kommunistisk styre. Flere millioner vietnamesere blev dræbt eller såret i krigen, 58.000 amerikanske soldater mistede livet, og over 300.000 blev såret.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vietnamkrigen | lex.dk - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Vietnamkrigen var en væbnet konflikt mellem på den ene side det kommunistiske Nordvietnam og dets sydvietnamesiske allierede, FNL, og på den anden side Sydvietnams regering og USA samt et beskedent antal tropper fra andre lande i forsvarsalliancen SEATO.

# data[].attributes.body
Berlinmuren faldt endeligt om natten mellem torsdag 9. november og fredag 10. november 1989. Årsagerne til murens fald var det stærke pres fra befolkningen om at indføre rejsefrihed og den øgede republikflugt fra DDR til Vesttyskland.

Berlinmurens fald den 9. november 1989 er blevet kaldt den symbolske afslutning på Den Kolde Krig mellem den Sovjet-styrede Warszawapagt i øst og det USA-styrede NATO i vest. Efter 2. verdenskrig
https://faktalink.dk/berlinmurens-fald

# data[].attributes.attachment_link.description
Berlinmurens fald den 9. november 1989 er blevet kaldt den symbolske afslutning på Den Kolde Krig mellem den Sovjet-styrede Warszawapagt i øst og det USA-styrede NATO i vest.

# data[].attributes.body
Den nye sovjetiske linje, Berlinmurens fald og en række systemændringer inden for østbloklandene førte i 1989-1990 til, at den kolde krig blev erklæret for afsluttet af både USA og Sovjetunionen.

https://portals.clio.me/dk/historie/7-9/emner/historiske-emner/den-kolde-krig/starten-paa-den-kolde-krig/

# data[].attributes.body
Den kolde krig sluttede delvist med Berlinmurens fald 9. november 1989 og endeligt med Sovjetunionens sammenbrud og opløsning 26. december 1991.

https://denstoredanske.lex.dk/den_kolde_krig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Senest ændret
Se al aktivitet

Vil du skrive eller ændre artikler?
Log ind, eller registrer dig

Om lex.dk

Sitet er frit tilgængeligt for alle og er med mere end 1 million brugere og flere end 3 millioner læste artikler om måneden et af Danmarks største sites for forskningsformidling. Artiklerne er skrevet af forskere og eksperter på dansk.

På lex.dk finder du opslagsværkerne Den Store Danske og Trap Danmark og en række andre specialværker, der dækker bredt - fra Danmarks oldtid og Danmarkshistorien over Dansk Biografisk Leksikon og Gyldendals Teaterleksikon til Symbolleksikon og Historien om børnelitteratur.

# data[].attributes.attachment_link.title
den kolde krig | lex.dk - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Se al aktivitet Log ind, eller registrer dig Sitet er frit tilgængeligt for alle og er med mere end 1 million brugere og flere end 3 millioner læste artikler om måneden et af Danmarks største sites for forskningsformidling. Artiklerne er skrevet af forskere og eksperter på dansk.