# data[].attributes.body
Har i likhet med MGW blitt krympet, fra fem til tre akter. Sannsynligvis påtenkt eller skrevet lenge før den ble publisert og satt opp.

# data[].attributes.body
Litt påklistret moral? Albjerg mener at Jeppe på Bierget kan leses på flere måter, og gir oss eksempler på noen lesninger som har vært gjort. En lesning hvor en Harald Nielsen mener Holbeg gjennom Jeppe skildrer det som skulle bli framtidens "pøbelvelde" frambrakt av bolsjevisme og demokrati og andre vederstyggeligheter, og en der "Hilarius" (muligens Edvard Brandes under pseudonym) teoretiserer om hva Holberg ville ha gjort med stykket om han skrev det i 1902, og selv gjør en omskriving av den påklistrede moralen hvor rollene er byttet, og advarselen dreier seg om hvor usannsynlig tåpelig det ville være å velge regent etter stand. En annen, mer nøktern lesning, dreier seg om Jeppe som en kommentar over samtidens festebonde og deres vanskelige kår som kom på toppen av eventuelle personlige problemer.To vanlige slutter på komediene: Objektet for latterliggjøring "helbredes" eller omvendes (Den Stundesløse, Den politiske Kandstøber), ELLER avskrives som uforanderlig narraktig (Mester Gert Westphaler?) Jeppe skiller seg fra resten av komediene med at den kan leses mye mer mean-spirited, fordi Jeppe er bevisst på sin posisjon og sin rolle, og til og med sine problemer og svakheter. Skikkelser som Gert Westphaler og Herman von Bremenfeld fungerer fordi de er karikerte versjoner av noe som kunne vært positivt (en politisk bevisst håndverker, en belest barber), men på grunn av overdrivelsen bikker ned på andre siden igjen. Der hvor Herman von Bremen umiddelbart godtar sin mirakuløse forandring til Borgermester, er Jeppe i begynnelsen tvilende, fordi han ikke kan forstå hvorfor eller hvordan han skulle ha fortjent å bli baron. Baronen og hans bande sin intrige planlegges ikke ut i fra noe mål om å lære Jeppe en lekse om hans dominerende karaktersvakhet eller å understreke et moralsk poeng, det er ren ondskap. Jeppe, på den annen side, får muligheten til å sette sin tidligere personlighet ut i spill på mye større skala. I en slik lesning er Jeppe en av Holbergs få skikkelige karakterer - de andre er typer. Som sosial kommentar om motsetningene en finner i karakteren Jeppe (og i stykket forøvrig) kom nok stykket for tidlig til å ha noen særlig effekt - men det er kanskje nettopp av forsiktighet i forhold til dette at Holberg føler for å ha den påklistrede og overtydelige moralen etterpå, som i så fall kan leses som en slags satire av behovet for å opprettholde skinnet av status quo.I en slik lesning blir også Jeppes kritikk av Rifogden og hans planer om å henge et stadig økende antall av baronens undersåtter noe mer enn bare latterliggjøring av en tomsing som plutselig har fått makt: Det på overflaten latterlige kan følges av en erkjennelse av at Jeppe har rett, når man ser den ikke-argumenterende og tryglende responsen til Rifogden. Jeppes bakgrunn som festebonde gjør at han vet mer om hvilken utbytting og hvilke misdåder som foregår enn den egentlige baronen. Jeppes ønske om å henge rifogden kommer ikke fra samme type glede ved andres lidelse som Baron Nilus øyensynlig får, men snarere ved den rettmessige, proletære harmen mot overklassens utnytting.

# data[].attributes.body
Juvenal Bayle Moliere Plutark Sveton Pufendorf Swift

# data[].attributes.body
Hayden White Jensen Albjerg Mener at Holbergs forfatterskap i større grad enn det som er vanlig må forstås i lys av sin samtid, og vil undersøke hva som egentlig menes med at han var opplysningsmann og rasjonalist. Om Holbergs forhold til eneveldet og arveretten, særlig ifm "stenderrevolusjonen" i Danmark 1660: Holbergs forsvar for dette (i tråd med naturrett) tar ikke alltid hensyn til borgerne og de geistliges motivasjon (svekke adelen). Holberg stiller seg et sted i mellom Grotius' positive og Hobbes' negative syn på menneskene. Prinsippet om "fornuft" og "fri vilje" som de viktigste element i statsdannelse er gjennomgående. Sammen med skiftet til eneveldet falt en en del store endringer i samfunnsstruktur og befolkningsfordeling, hvor det tidlige 1700-tall i noen tilfeller ble kulminasjonen av prosesser som hadde begynt på 15- og 1600-tallet. Eneveldet forsterket noen av disse, som borgerskapets framvekst og den tidligere adelen, jordeiernes, tilbakegang. Essensen er noe slikt som at absoluttismen holdt en beskyttende hånd over den gryende kapitalismen. Kritisk til Kruuses lesning av Holbergs komedier, særlig til hans konklusjon (som i går i motsetning til den vanlige tolkningen) at Holbergs komedier ikke er "moralske", men styres av følelse og "pasjon". Mener at komediene er moralske, men at moralen må forstås ut i fra situasjonen: En "kjøpmannsmoral", med potensiale til å drive karakterer som ikke vil innfinne seg med status quo til vanvidd (Jean de France, Erasmus Montanus, Den Politiske Kandstøber). Holberg benytter anledningen i "Anhang" (til Introduction) til å diskutere sitt eget forhold til dansk. Ikke en fan av Introduction eller Anhang (som er rart, for andre har oppvurdert Anhang sterkt i forhold til Introduction): "Umodne, uselvstendige, og ubehjælpelige i framstillingen (ikke enig med det siste, also han glemte å nevne de delene hvor Holberg ikke følger Pufendorf). Holberg prøvde i disse verkene å framheve det at han skrev på dansk (fordi samtidens litterære og high-brow-samtale foregikk på tysk), som et patriotisk eksempel til etterfølgelse. Karakteriserer Holberg som en "streber" eller "flinkis", preget av motsetninger i det han lener seg på autoriteter etc. men samtidig vil fremme sitt eget opplysningsprogram. De første verkene produkter av den endrede samfunnsordenen, ie. rettet mot den dansktalende men kapitalsterke (og etter Holbergs oppfatning, kunnskapstørste) handelsstanden. Holberg snek seg unna disputerings- og forelesningsplikten ved Universitetet så snart han kunne, ved å ta på seg Kvestor- og Lektor-roller. Holberg "vendte aldri sin penn" mot Kongeloven eller Statskirken, men det meste annet var fritt vilt i satirisk sammenheng. Om Ulysses von Ithacia: Mener Chilians "opprør" mot rammene er tillatt på en måte som det ikke er hos f.eks. Herman von Bremenfeld, fordi han ikke settes i gapestokk av satiren, i stedet må han bare slå seg til ro med sin grunnleggende situasjon. Man kan gjennom Erasmus Montanus se en sammenheng med både senere essayvirksomhet og til dels naturretten, i den oppstilte konflikten mellom det som er sant, og det som er nyttig (og at det som er sant, også kan være unyttig). Tjenerskapet i komediene som primus motor for intrigene kan leses som en spissformulering av forholdet mellom den eneveldige eller adelige makten og dens kapitalistiske tjenere? Intrigen ligger til grunn for en del av Holbergs komedier, og bruker stereotype figurer som byggesteiner. Tilsynelatende motsetninger i naturfilosofi og moral slik det kommer til uttrykk i for eksempel Den politiske Kandstøber kan forklares dels gjennom slike typer, men må overstyres av et annet prinsipp som Holberg selv får definere i den enkelte komedie: Herman von Bremen fikk bruke sin frie vilje og fornuft til å bli en opprører, men det gikk galt fordi han ikke kjente sine egne begrensninger og ikke hadde den genuine kunnskapen han trodde han hadde, altså at han ikke var i stand til å uten videre bli en kompetent borgermester fordi han hadde diskutert politikk på vertshuset. Hvis opprøret skal være vellykket (utover særtilfellet Chilian) krever det at opprøreren får en mer naiv rolle som likevel støttes av de primære intrigemakerne (f.eks. Det Lykkelige Skibbrudd). Jeppe på Bierget er et av de mest omtalte Holberg-verkene, både fordi det fremdeles spilles og av Holberg-resepsjonen i sin allminnelighet. Mener at Jeppe på Bierget kan leses på flere måter, og gir oss eksempler på noen lesninger som har vært gjort. En lesning hvor en Harald Nielsen mener Holbeg gjennom Jeppe skildrer det som skulle bli framtidens "pøbelvelde" frambrakt av bolsjevisme og demokrati og andre vederstyggeligheter, og en der "Hilarius" (muligens Edvard Brandes under pseudonym) teoretiserer om hva Holberg ville ha gjort med stykket om han skrev det i 1902, og selv gjør en omskriving av den påklistrede moralen hvor rollene er byttet, og advarselen dreier seg om hvor usannsynlig tåpelig det ville være å velge regent etter stand. En annen, mer nøktern lesning, dreier seg om Jeppe som en kommentar over samtidens festebonde og deres vanskelige kår som kom på toppen av eventuelle personlige problemer. To vanlige slutter på komediene: Objektet for latterliggjøring "helbredes" eller omvendes (Den Stundesløse, Den politiske Kandstøber), ELLER avskrives som uforanderlig narraktig (Mester Gert Westphaler?) Jeppe skiller seg fra resten av komediene med at den kan leses mye mer mean-spirited, fordi Jeppe er bevisst på sin posisjon og sin rolle, og til og med sine problemer og svakheter. Skikkelser som Gert Westphaler og Herman von Bremenfeld fungerer fordi de er karikerte versjoner av noe som kunne vært positivt (en politisk bevisst håndverker, en belest barber), men på grunn av overdrivelsen bikker ned på andre siden igjen. Der hvor Herman von Bremen umiddelbart godtar sin mirakuløse forandring til Borgermester, er Jeppe i begynnelsen tvilende, fordi han ikke kan forstå hvorfor eller hvordan han skulle ha fortjent å bli baron. Baronen og hans bande sin intrige planlegges ikke ut i fra noe mål om å lære Jeppe en lekse om hans dominerende karaktersvakhet eller å understreke et moralsk poeng, det er ren ondskap. Jeppe, på den annen side, får muligheten til å sette sin tidligere personlighet ut i spill på mye større skala. I en slik lesning er Jeppe en av Holbergs få skikkelige karakterer - de andre er typer. Som sosial kommentar om motsetningene en finner i karakteren Jeppe (og i stykket forøvrig) kom nok stykket for tidlig til å ha noen særlig effekt - men det er kanskje nettopp av forsiktighet i forhold til dette at Holberg føler for å ha den påklistrede og overtydelige moralen etterpå, som i så fall kan leses som en slags satire av behovet for å opprettholde skinnet av status quo. I en slik lesning blir også Jeppes kritikk av Rifogden og hans planer om å henge et stadig økende antall av baronens undersåtter noe mer enn bare latterliggjøring av en tomsing som plutselig har fått makt: Det på overflaten latterlige kan følges av en erkjennelse av at Jeppe har rett, når man ser den ikke-argumenterende og tryglende responsen til Rifogden. Jeppes bakgrunn som festebonde gjør at han vet mer om hvilken utbytting og hvilke misdåder som foregår enn den egentlige baronen. Jeppes ønske om å henge rifogden kommer ikke fra samme type glede ved andres lidelse som Baron Nilus øyensynlig får, men snarere ved den rettmessige, proletære harmen mot overklassens utnytting. Baronens moralisering resonnerer så ikke med publikum, på grunn av hans tidligere maktmisbruk. Kruuse Brix Formen fra bondefarsen: Det arrangeres en komedie i komedien. Jeppe på Bierget versus Den politiske Kandstøber: Det første er belyser klasseforskjeller, det andre regjeringsformer. Mester Gert Westphaler handler om historisk pseuodiviten - alle disse kan forstås i sammenheng av Holbergs ideologi. Bull

Høst Müller Israel Sejersted

Undheim

# data[].attributes.body
Skrevet etter studiereise til Holland, Frankrike og Roma for et teologistipend (?) (Albjerg) Et forsøk på å forstå og forklare verdens innretning og sammenhengen i alle verdens innbyrdes systemer, bygget på grunntanken om at alle mennesker har fornuft og fri vilje og dermed kan være gode mennesker og nyttige samfunnsborgere Ser også absoluttisme eller eneveldet som den "mest fornuftige" statsforfatningen - paradoks? Holberg tror her fremdeles på den antikverte teorien om kroppens "humorer" Billeskov Jansen mener naturretten er den beste introduksjonen til Holberg

Inspirert av Samuel Pufendorf Politisk, teologisk og moralsk fillosofi forsøkt strukturert rundt et rammeverk basert på "fornuft og fri vilje"

# data[].attributes.body
To utgaver, nyutgaven gir en stykket en lang akt i stedet for fem små. Gert Westphaler er en ung barber, som fordi han har lest noen spredte artikler om noen få emner anser seg selv for å være svært lærd. Nyankomne til byen lar seg gjerne også lure av hans tilsynelatende visdom, men det blir fort klart i samtalen på vertshuset at "når man har talt med ham et snes ganger, kjenner mann rekkevidden av hans lærdom". Det blir et gjennomgående poeng at Gert driver omgivelsene til vanvidd med sine stadige utlegninger om et par emner, som i all hovedsak interesserer tilhørerne veldig lite: De syv tyske kurfyrstene, en reise mellom Kiel og ... Noe, om den kristne skikkelsen Arianus, og om tyrkerne. Som en slags omvendt Herman von Bremen er det Gert selv som er en prospektiv beiler, og gjerne vil gifte seg med apotekerens datter - eller i det minste vil hans mor at han skal det.

# data[].attributes.body
Foregår i Hamburg - for å gjøre Holberg uangripelig eller fordi det var en "republikk" i relativ nærhet, hvor man valgte borgermestre? Også fordi han trengte en ministat, som kjøpmannsrepublikkene tross alt er. Herman von Bremen er en "kandstøber", altså en som støper tinntøy til hverdags- og kjøkkebruk (en profesjon som var på vei ut allerede i Holbergs samtid). Han ser imidlertid seg selv først og fremst som "politicus", i kraft av all den politiske teorien han har lest. Resultatet er at han er en ganske dårlig kandstøber, og hans kone Geske må stort sett ta seg av forretningene. Herman er også opptatt av at hans vordende svigersønn skal være en utdannet og politisk bevisst mann, noe beileren Henrich ikke er - han er en jordnær håndverker, heller ulikt Herman. Herman og hans "Collegium Politicum", bestående av et dusin andre håndverkere, møtes stadig på vertshuset for å diskutere politikk, og under et av disse møtene foreslår han det "kontraktslige ekteskapet". I likhet med Jeppe i Danmark bestemmer øvrigheten seg for å spille et puss på den politiske kandstøberen, og lar ham tro at han er blitt valgt til Borgermester i kraft av sine vidløftige politiske evner. Han synes selv det er helt på sin plass, og innvier kone og tjenestegutt i den nye borgermestertilværelsen. Gjester skal underholdes standsmessig, og hans nye posisjon kommer med mange fordeler - som for eksempel at tjeneren kan sende bort folk som spør etter ham ved å si at "Herr Borgermester er ikke til stede/sover/opptatt med sin borgermestervirksomhet". Hans mangel på egentlige politiske kunnskaper kommer raskt til syne, da han i møte med to advokater demonstrerer manglende kunnskap om rettspraksis, for eksempel har han ikke noe forhold til Romerretten - "hvorfor skal Justinians lover gjelde her"? Advokatene kan være Abrahams og Sanderus, altså intrigemakerne som i utgangspunktet har bestemt seg for å lære Herman en lekse. I konflikten mellom hattemakerne og klesmakerne lar han seg først forlede av de schwunge formuleringene til hattemakernes oldermann, selv om påstanden deres er hysterisk urimelig. Når den andre imidlertid får tale, etter Henrichs insistens, bytter han mening, noe som er karakteristisk for Herman: Han er som regel enig med siste taler.

I siste akt har han fornærmet en "fremmed president" og ertet på seg en "samling matroser" (en slags hær?) og dermed ledet Hamburg ut i en dyp politisk krise. Hans løsning er å forsøke å henge seg.

von Bremen -> Bremenfeld = Selvnoblifisering. Håndverket et symbol på statsmannens "håndverk", også uttrykt i komedien: Å ta ting og idéer og smelte dem ned og gi dem ny form. "Kannengiesser" = ekte nordtysk politiker

# data[].attributes.body
Parodi på flere nivåer. Først på tysk og til dels dansk dramatisk tradisjon, hvor den "franske" modellen etter Aristoteles poetikk enda ikke var tatt til følge blant dramatikere, deriblant prinsippene om lengde, å bare ha med nødvendig informasjon, og ikke minst tidens og stedets enhet. På et litt mer jordnært nivå på en type teater som best kan sammenliknes med CGI-actionfilmer: Stoff fra middelalderen eller antikken som dreier seg om noen herrers eller prinsers store gjerninger, med pompøst språk og dårlige maskineffekter. Ulysses von Ithacias sammenblanding av tre myter (Iliaden, Odysseen og Aeneiden) kan også sees som en parodi på deres ofte misforståtte forhold til kildestoffet. Dette betyr at Holberg lar hans noe mer amatørmessige (men ikke desto mindre ambisiøse) pseudonym Hans Mikkelsen plage tilskuerne med en endeløs rekke illusjonsbrudd. Man slippes ned i en introduksjonsscene hvor Paris skal bedømme enn skjønnhetskonkurranse blant gudene. Venus lover ham verdens skjønneste kvinne om han vinner, mens Juno spår at denne kvinnen skal bli hans fortapelse. Derfra er vi på det greske fastland, hvor Helena kidnappes av Paris og hans tjener Marcolfus. Ulysses sverger å ikke barbere seg før man har funnet ut hvor hun er og krigsforberedelsene gjordt. At et år skal ha gått illustrereres med løsskjegg, som Chilian gjør narr av men til slutt går med på at symboliserer tidens passasje. Plutselig er de i Troja, og Chilian kommer med noen metakommentarer. Chilian finner Helene/a, men tar henne ikke med seg. Igjen hopper vi ti år fram i tid, til beleiringen av Troja er over. I fjerde akt får vi vite at siden beleiringen av Troja har de flakket omkring middelhavet i 20 år, og nå befinner seg hos Dido, den Carthagenske (?) dronningen (som er fra Aeneiden, ikke Iliaden eller Odysssen), men her er sammenslått med Circe (Ulisse et Circé) og dermed blir en total sammenroting. Da de returnerer, oppdager Ulysses at hans kone Penelope har vært utro, mens Chilian forgjeves regner seg fram til hvor gamle de ulike hovedpersonene nå må være, og hvordan de i så fall fremdeles kan være i deres ungdoms blomst. Gjennomgående bruk av upassende navn (Øllegaard, Rassmus, Marcolfus, til dels Chilian), ofte som referanser til andre verk. En del illusjonsbrudd som går ut på at skuespillerne plutselig snakker til hverandre og tiltales som skuespillerne, snarere enn rollefigurene.

# data[].attributes.headline
Holbergs samlede verker i digital reproduksjon, med faksimiler

# data[].attributes.subject
Holbergs samlede verker i digital reproduksjon, med faksimiler

# data[].attributes.headline
Ludvig Holberg: Dramatiker, historiker, essayist og forfatter

# data[].attributes.subject
Ludvig Holberg: Dramatiker, historiker, essayist og forfatter

# data[].attributes.attachment_link.description
Holberg var preget av humanismen, opplysningstiden og barokken. Han var filosof og historiker, men det er hans skjønnlitterære forfatterskap som ruver høyest. Han skrev satirer, blant annet parodien på antikkens og renessansens helteepos, i Peder Paars , en utopisk roman i Nils Klims underjordiske reise som gjorde ham berømt.

# data[].attributes.body
På grunn av tilpasning til semesteroppgave er de historieverkene som er listet opp her, med unntak av "Betænkning", ikke å regne for Holbergs mest betydningsfulle (eller beste) historieverk. I så måte er Den Jødiske Historie ()og Dannemarks Riges Historie () mer interessante verk. Av lokal interesse kan også Bergens Beskrivelse () være. Introduction til de fornæmste Europeiske Rigers Historie (1711) Historisk innføringsverk, Holbergs førte skrevne og publiserte bok. Fikk en heller laber mottakelse i sin samtid, og selv i den senere resepsjonens oppvurdering omtales den vanligvis som et nybegynnerverk. Sterkt inspirert av Samuel Pufendorfs verk med tilsvarende tittel og innhold ("Einleitung"). 1: Om Græckenland Dels mytologisk, dels historie. Første del er en ren gjenfortelling av myter, med en del sammenkoplinger som er ganske originale. Er innom Argonautertoget, Iliaden, og til dels Odysseen før vi er tilbake i historisk territorie med den messenske krig. Andre tredjedel handler om stridighetene mellom bystatene og perserkrigene, mens siste tredjedel er viet Alexander den store, fra Makedonia la under seg mesteparten av Hellas til Alexander dør. Har en del forbindelser videre til kapittel 2, særlig i forbindelse med Aeneas (fra Vergils Aeneide, etter fortellingen en flyktning fra Troja), som her er blitt gjort til en del av Romas historie. 2: Om Rom: Forteller i utvidet forstand Romerrikets historie, og begynner med den pantheonske mytologi og en del ahistoriske tendenser som "den første kongen av Italien" (manglende politisk enhet). Videre via Aeneas til Romulus og Remus - "Urbe Condita" - til de etruskiske kongedynastiene, Tarquinius Superbus, Brutus, etc. Stiftelsen av republikken, erobringer i forskjellige retninger (litt gammelmodige og tallfokusert her og der) til Triumviratene og republikkens fall. Deretter nærmest en keiserhistorie. SIste del handler om det Bysantinske riket, altså ser tydeligvis Holberg på Bysants som en videreføring av Roma. Ender med Konstantinopels fall i 1453. Herodiani Historie (1746)

"Keyserdømmets Tilstand efter Marcum Aurelium - 1. bok":

Handler i første omgang om Marcus Aurelius bedrifter som keiser, dernest om hans bekymring for Commodus, sin sønn og arvings skikkethet til å være keiser: Han tenker på hvordan tidligere herskere som Nero, som kom fra overdådige kår, ble ørkesløse og brakte skam over både seg selv og imperiet gjennom sine handlinger. En tale gjengis, hvor Marcus Aurelius ber om at noen må være "styrmenn" for hans sønn, slik at ikke hans ungdoms uerfarenhet gjør at han renner på grunn. Etter talen går det kort tid før keiseren dør, og midt i landesorgen holder hans sønn også en tale som er gjengitt, hvor han ildner til kamp mot "de barbariske nationer" og ellers deler ut gaver for å vinne legionenes gunst. Commmodus syntes imidlertid ikke at forholdene i leiren nær Donau var gode nok - i stedet lengtet han etter det mer tempererte italiske klimaet. Han forkledde dette ønsket som bekymring over at politiske motstandere skulle "bemektige seg" riket i hans fravær, men overtales til å bli av en tale hans Svoger, Pompeius, framfører. De "onde rådgiverne" dominerer imidlertid, og etter noe tids utsettelse forlater han posten, og lar deler av hæren være igjen for å forsvare Donaus bredder. Tilbake i Roma dreier det seg så om Commodus' betrodde livvakt Perennius, som erstatter farens rådsmedlemmer og tillater den unge keiseren å "leve i vellyst". Etter at Commodus fornærmer systemet ved å gi sin søster privilegier som vanligvis er reserverte for keiserens "gemalinne", forsøker det Romerske Råd (Senatet?) å få ham drept, men morderen avslører både seg selv og Rådets delaktighet, samtidig som han ikke får gjennomført attentatet. Dette skal være grunnen til Commodus' gjennomgående mistro til rådet. Perennius benyttet anledningen til å overtale Commodus til å gjeninnføre proskripsjoner, og beriket seg på den måten. Siden avsløres Perennius forræderi (og hans sønner, som ville gjøre de illyriske legionene sine) i en nærmest profetisk vending, som hans gjenværende (genuine) støttespillere bruker til å sverte Perennius såpass at Commodus til slutt tror dem. Hans neste utfordring er et desertør-opprør ledet av Maternus. Legionene gjør imidlertid plyndringsvirksomheten til Maternus' bander vanskelig, og han bestemmer seg for å gjennomføre et attentat mot keiseren, ved å forkle seg som et medlem av Pretorianergarden. Han avsløres imidlertid før han kan gjøre anslag, og henrettes. Dernest legger Holberg ut på en mytologisk ekspedisjon hvor han forsøker å finne ut hvem eller hva som egentlig ble feiret under festivalen han tidligerere refererte til, som skal ha vært til ære for en gudinne som ble omtalt som Gudernes moder. Etter det siste attentatforsøker oppholder Commodus seg sjelden i offentligheten, og lar seg alltid omringe av livvakter. Dette sammenfaller med et omfattende pestutbrudd, som rammet Roma særlig hardt. Mens Commodus isolerer seg, tar hans betrodde tjener Cleander over stadig mer statlig virksomhet. Hans manglende popularitet blant folket ildner til et opprør, som han sender inn soldater for å slå ned. Legionene i byene stiller seg på folkets side mot Cleanders menn, og det er tilløp til borgerkrig. Commodus forskånes all informasjon om dette av Cleander, slik at det til sist er hans søster Fadilla som må bønnfalle ham om å ta styringen. Det gjør han også til gagns: Cleander henrettes for å tilfredsstille almuen, og borgerkrigen avsluttes umiddelbart. Etter å ha vendt tilbake til Roma og igjen tatt bolig i keiserens palass, gjør Commodus seg upopulær, først ved en serie ulykker og dårlige omen, siden ved å fornekte sitt faderlige opphav og insistere på å kalles Hercules Jupiters sønn. Senere gjør han seg til latter ved å insistere på å kjempe som en gladiator mot ville dyr, men bare på trygg avstand. Holberg ser også ut til å mene at strutser kan fly. Til slutt insisterer han også på å slåss mot andre gladiatorer, som gjorde sitt beste for å unngå å skade ham. Etter hvert vil han også bo blant gladiatorene, men slår seg da til ro med at han ikke lenger trenger å kalles Hercules - i stedet tar han navnet til en avdød gladiatorstorhet. Mot slutten setter han for seg å ekte sin favorittkonkubine Marcia (som i tur prøver å overtale ham om at det er en dårlig idé). Avvisningen både her og fra anføreren av pretorianergarden skal ha ført til at han skrev en liste over alle de han ville myrde, og la den fra seg i sovekammeret. En barne-tjener eller et "kjæledyr" (eller noe enda mindre greit) finner imidlertid tre-tavlen, og leker utendørs med den til Marcia oppdager listen, og finner hennes eget og pretorianer-anførerens navn blant mange andre. De beslutter i samråd å forgifte Commodus, noe de også lykkes med, men for sikkerhets skyld sørger de også for at han kveles.

Holberg konkluderer med at Commodus "besmittet sine kvaliteter" med "skammelige gjerninger".

"Betænkning over Historier" (1735) Metahistorisk essay: Inkluderer både Holbergs egne syn på historie, og noen tanker om historikerens oppgave formulert som konkrete råd til historieskriveren. Han vedgår at han ikke alltid har fulgt disse rådene selv, men at han gjennom sitt lange arbeid som historiker likevel kan være kvalifisert til å komme med slike råd. Noen hovedpoenger: Historie er viktigere enn dets posisjon skulle tilsi. Historie må forstås som en "kjede av hendelser". Historieskriving bør være fortellende for ikke å skremme vekk studenter og lekfolk, og slik redusere fagets status og viktighet.

# data[].attributes.body
I løpet av sin virksomhet skrev Holberg to romaner - hans episke produksjon var begrenset i forhold til det andre. I begge verkene er hans litterære inspirasjoner nærmest skrevet på omslaget. Peder Paars En variant av Vergils Aeneide, satt til samtidens Danmark. Holbergs første "bestselger". Niels Klim (pensum) Først utgitt bare på latin, og trykket anonymt i Tyskland. Dette er en praksis man gjerne brukte for å unngå represalier i enevoldsstaten, men det er likevel lite som tilsier at Holberg ville løpt noen risiko ved å trykke denne boken under eget navn i Danmark. Allerede ved bokens umiddelbare resepsjon ble det stilt spørsmål ved om ikke disse valgene i størst grad var "markedsføringsstunt" mer enn nødvendige for å sikre forfatterens trygghet. Bokens hovedperson, Niels Klim, minner en del om den unge Ludvig Holberg: Han vokste opp i Bergen, har nettopp avlagt teologieksamen, og hans høyeste aspirasjon er å få en professorstilling ved et universitet - Niels Klim vil riktignok få en slik stilling i naturvitenskap ved Universitetet i Bergen, snarere enn et professorat i historie ved Universitet i København, men parallellene er ellers tydelige. Han skiller seg imidlertid fra Holberg ved å være en representant for den akademiske tåpeligheten Holberg likte å parodiere (jamfør for eksempel Erasmus Montanus): Holberg selv mente at disputaser var en meningsløs øvelse, mens Niels Klim ser seg selv som en kunstens mester. I bokens fortale tar Holberg seg tid til å parodiere en da antikvert form for "sannhetsgaranti", i form av en slags overlevering fra en av Klims etterkommere til leseren. For å innynde seg hos universitetet drar Niels til

# data[].attributes.body
Moralske tanker - Tomus 1: 100: En diskusjon om Guds vesen. Holberg filosoferer om hva Gud er, og hvordan han kan beskrives, og kritiserer lekfolkets idé om Gud som en gammel mann med skjegg. Han mener ikke at de siste tiders vitenskapelige oppdagelser, som framskritt i astronomi, tyder på en mangel på Gud - tvert i mot: Et så prektig må skaperverk må kreve en desto mektigere skaper. Han innleder også en tankerekke om at den hverdagslige omgangsformen med Guds navn ikke makter å gjenspeile den storheten Gud skal representere - og viser til "Mahomedanere" [sic] (muslimer) som et eksempel på noen som tiltaler Gud og ber med riktig mengde anstendighet og formalitet (selv om de "ellers vet lite om religion"). 101: En diskusjon om sjelens natur. Innleder med å kritisere alle som bruker mye tid på å spekulere over de metafysiske ting, før han selv gjør det samme. Bruker Bibelen som ubestridelig sannhet. Nevner kort Demokrit og "atomistene" i sammmenheng av en diskusjon om forskjellige filosofiske skolers syn på forholdet mellom ånd og materie. Holberg avslutter med å ønske seg at flere naturvitenskapsmenn var som Newton, og overlot spekulasjon om åndens vesen til de som er åndelig utrustet til å bedrive denslags. 160: En diskusjon om godt og vondt via satirens natur og hensikt. "Satiren er som et sverdslag som slår hull på en verkebyll". Ved hykleri gjøres de gode onde, og ved satire gjøres de onde gode, visstnok. Panegyrisk berømmende lovsanger har gått frå å være en belønning for dyder, til å oppfordre til laster (hykleri). Satirene er imidlertid ikke fritatt kritikk: De mest gavnlige satirene retter seg mot hele menneskeheten, mens de deretter blir mindre aktverdige dess mindre målet er: En nasjon, en by, en familie, eller en person. Man kan være direkte i en satire, men det er både mer elegant og mer effektivt å være indirekte i sin kritikk. Meta: "Der er endnu en anden Maade at satyrisere paa, som bestaaer i ufornødne Apologier og Forsvars Skrifter, hvorved foraarsages, at en Fejl, som tilforn var ikkun faa bekiendt, bliver kundbar for alle." Gold: "Pave Sixtus 5. forstod det ikke anderledes; thi, da en Poet ved Navn Madera udi et Vers havde kaldet en Romersk Dame ved Navn Fontana en Skiøge, og vilde undskylde sig dermed, at det var skeed alleene for Riimets skyld, efterdi Fontana riimede sig medPutana; dømte Paven ham til Gallejerne, sigende, at det var og for Riimets skyld, eftersom Madera riimede sig med Gallera." Konklusjonen er mye det samme som ble sagt i innledningen: Allmenne satirer er av det gode, satirer siktet mot enkeltpersoner er ikke. Han uttrykker beundring for Juvenal (surprise).

171: En diskusjon om kvinner og hans forhold til dem. Han mener han har fått mer tilbake for sine "upartiske dommer" (MRA!) enn uærlige og hyklerske lovsanger. Det er alles plikt å gifte seg, men han gjorde det ikke selv fordi han i sin ungdom ikke kunne forsørge en hustru, og siden anså seg selv som for gammel. Noen naturrettslige perspektiver på ekteskapet følger, noe modifisert av tid og modenhet. En vittig anekdote om en samtale med en kvinne om hvorfor han ikke er gift avsluttes med at Holbergs konklusjon om at i sin framskredne alder ville nok ekteskapets ulemper langt overskygge alle fordelene kvinnen ramser opp. Til sist unnskylder han seg for ikke å ha noen barn ved å minne oss på at han tross alt har skrevet en del bøker - han mener seg inkludert i en slags implisitt arbeidsdeling hvor han "giør bøker", mens for eksempel bønder "giør barn". Kvinner og barn omtales konsekvent som "møbler" (men riktignok fine møbler). Til slutt gjengis et brev som foreslår at kvinner bør klassifiseres etter skjønnhet og forbys å gifte seg før de fyller 35 (med mindre de av en eller annen årsak skulle miste skjønnheten), fordi vakre jomfruer - etter brevskriverens syn - er et steds fremste kulturelle kapital. Holberg er ute av stand til å si om brevet er ment "som skiemt eller alvor". Vanskelig å lese denne feministisk, men det er lov å håpe at "brevet" ikke egentlig er forfattet av Holberg selv. Det ville i så fall stemt dårlig overens med andre ting han skriver om kvinner (jamfør f.eks. "Forsvars Skrift for Qvindekiønnet").

Tomus 2:

2: En diskusjon om menneskets smak, da særlig om kostnaden på diverse matvarer versus deres egentlige smak (sitatet om at smak og behag ikke kan diskuteres notwithstanding). Rike folks ganer er "fordærvede" gjennom slitasje og tilvenning, fordi de spiser mat som kommer langveisfra og er dyrt, mens bonden fremdeles spiser mat som fra naturens side smaker godt: Beviset ligger i hva små barn selv foretrekker å spise om de får valget (science!). Drar en veldig interessant sammenlikning mellom at epler smaker bedre om man klatrer opp i trær og henter dem, og at å vinne en kvinne gjennom romantisk møye er mye bedre enn en som puts out on the first date, som de sier. Som eksempel på det siste bruker hun Anne Boleyn (!), som med sin "jomfruelige koldsinnedhed" kom langt nærmere maktens tinder enn om hun hadde kastet seg etter Henry VIII umiddelbart. Konklusjonen blir at det man har mye av, blir man lei av, og at han selv ikke er immun mot at dyr mat er mer fristende: Han har sluttet å kjøpe kaffe siden prisen sank fra 2 Rdlr pndet, men ville nok raskt begynt å drikke igjen om prisen steg.

94:

En diskusjon om "det onde" som årsak til guds- eller forsynsfornektelse. Mer fekting med Bayle, som framfører argumentene til "Manichæerne". Holberg deler det onde i tre: Det ufullkomne, det naturlige, og det moralske. Hva som er ufullkomment avhenger av målestokken, og skaperverket er iallefall ikke ufullkommendt (jamfør Holbergs gudstro). Den naturlige ondskap (vær og vind, sykdom etc.) forsvares med at disse har doble funksjoner, og minst en av dem er kritisk for at skaperverket skal fungere - solen må gå "uordentlig" over himmelen for at alle kanter av kloden skal få både dag og natt og sommer og vinter, mens vinden er nødvendig for å "rense vannet", også videre. Protesterer sterkt mot tanken om en "blind skjebne" uten Guds forsyn, altså tror han her fremdeles på et determinerende forsyn? Refererer til Epikur og "det ondes problem" (ergo er det ingen Gud), som også Bayle i den senere tid har benyttet seg av. Holbergs tilbakevisning av dette er at Gud kunne ha skapt menneskene plettfrie og uten mulighet for ondskap, men da ville de samtidig ikke hatt fri vilje og kunne like gjerne vært maskiner: Selv med fri vilje er man ikke pålagt å synde. 96: En diskusjon om "dyder og lyders" natur, og historens svingninger og påvirkning av definisjonen på disse. Kan sees som en løs fortsettelse av smaksdiskusjonen, selv om emnet her er løftet opp til å dreie seg om mer abstrakte ting, og hvordan verdien på handlinger eller ord endrer seg med tid og sted - dette dreier seg mer konkret om historie. Alt dette, inkludert utlegninger om arvefølgen i romerriket og andre steder, leder opp til et poeng om at når Bayle gjentar noe Plutark for lengst har satt, så setter han geistlige sinn i hele Europa i kok. Mye av skylden for hvordan herskere og deres like oppfattes av framtiden legger han ved føttene til uansvarlige historikere, som ikke bare er inkonsekvente i sine omtaler av hvem som er gode og dårlige, men gjerne også omtaler samme hersker som begge deler i forskjellige verk. Dette ser ut som at hans yrkesstolthet som historiker gjør seg gjeldende. Det ligger også et poeng her om at historien skrives av seierherrene: Han mener at Catilina og Caesar både var onde menn og hadde republikkens fall i sinne (selv om jeg selv kanskje vil si at Caesar først og fremst hadde sitt eget skinn i sinne, at republikken falt sammen var mer en bieffekt): Mens Catilina er blitt en slags Quisling-skikkelse er Caesar en historisk rollemodell, og navnet hans er blitt en tittel alle vil smykke seg med: "I Fald Catilina havde været lige saa lykkelig udi sine Misgierningers Execution, vilde de samme Monarcher have giort sig en Ære af at føre Catilinæ Navn, saa at den høyeste Titul i steden for Keiserlig Majestæt havde blevet Catilinariske Majestæt. Hvis Junius Brutus, der udrøddede den kongelige Familie udi Rom, havde mislinget udi sit Foretagende, havde hans Navn været bleven til en Exsecration udi den Romerske Historie, og i steden for et Æres Monument, havde en Skandstøtte for ham bleven oprettet."

# data[].attributes.body
Tomus 1: 30, 31, 36, 40 Holbergs epistler kan sees som en videreføring av hans essayvirksomhet. Formen er imidlertid kortere, og de er skrevet som "brev" til en fiktiv mottaker. De har blitt omtalt av kritikere som "gammelmanns gnav", fordi de kretser rundt et par tema, og gjerne begir seg tilbake til tema som man skulle tro var avsluttet, med stadig bitrere omtale og syrligere argumentasjon. En kan se dette i sammenheng med de biografiske omstendighetene: Da Holberg skrev epistlene, var han en gammel og til dels syk mann, som uansett hadde hypokondriske tendenser. For å illustrere at det ofte er en sammenheng i de løsrevne epistlene, dreier tre av de utvalgte epistlene over for eksempel seg om Holbergs syn på "Pyrrhonerne", altså følgerne av den filosofiske retningen som stammer fra filosofen Pyrrho. Et annet navn på disse er "skeptikere" - pyrrhonisme rendyrker skeptisismen gjennom å blant annet nekte å ta stilling "til noe som helst" (i følge Holberg), med (igjen, i følge Holberg) ofte latterlige konsekvenser. Nettopp på grunn av dette latterlige mener Holberg at pyrrhonister ikke kan møtes med reelle argumenter, men i stedet bør gjøres nådeløst narr av for deres iboende latterlighet. Likevel ender han til slutt opp med å føre enn reell, argumenterende t mot pyrrhonisme, og motsier seg selv i sin iver etter å skyte ned skeptisismen. Holberg kommer også på kant med sitt essayistiske og filosofiske idol Pierre Bayle fordi Bayle tenderer mot å forsvare Pyrrhonerne. Holberg løser den floken med å argumentere for at Bayles forsvar for Pyrrhonerne er et skinnforsvar - egentlig forsvarer han sin egen ateisme, noe Holberg (som kristen og lutheraner) ikke kan godta. Den siste epistelen er en naturfilosofisk diskusjon som dreier seg om dyrets natur. Hvis dyr ikke har sjel, slik kirken sier, er de da maskiner? Her gir Holberg seg i kast med andre filosofiske storheters tankevirksomhet, og tar blant annet for seg Cartesius' (Rene Descartes) tanker om emnet.

# data[].attributes.body
«Just Justesens Betenkning over Comoedier» (1723)

To spørsmål, som besvares, og litt filosofering rundt komediens vekslende status. Første spørsmål: Er det standsmessig å skrive komedier? Historisk bevisførsel for at det er standsmessig å skrive komedier, enten man er keiser eller ridder. Andre spørsmål: Er det standsmessig å spille i komedier? Ja, med litt kulturrelativisme lagt til grunn: Det kommer an på et lands "mode", altså mener Holberg/Justesen at dersom noen oppfatter det som ikke standsmessig, så beror det ene på at den vanlige oppfatningen ikke helt har kommet dit den bør være, fordi noen stedet er det helt greit. En kort utlegning om hvor vanskelig det er å skrive komedier, og hvor mye en komedieforfatter må kunne. Gjennomgang av alle Holbergs komedier, som en slags post-morten av deres skjebne etter ferdigstillelsen.

Komedier på mitt pensum: Jeppe paa Bierget (1723)

Mester Gert Westphaler (1723)

Den Politiske Kandstøber (1724)

Ulysses von Ithacia (1725)

Den Stundesløse (1731)