# data[].attributes.headline
Titan - Balta Albă: de la balta ciumaților, la unul dintre cele mai mari cartiere bucureștene

# data[].attributes.subject
Titan - Balta Albă: de la balta ciumaților, la unul dintre cele mai mari cartiere bucureștene

# data[].attributes.body
Dintre poveștile cartierelor bucureștene se remarcă una cu adevărat spectaculoasă și interesantă: cea a  cartierului Titan – Balta Albă. Numele cartierului Balta Albă ar putea avea două explicații.

Mai multe detalii în articolul anexat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dintre poveștile cartierelor bucureștene se remarcă una cu adevărat spectaculoasă și interesantă: cea a cartierului Titan - Balta Albă. Numele cartierului Balta Albă ar putea avea două explicații.

Prima explicație e legată de un obicei morbid al începutului de secol XIX și face referire la o groapă sau un loc mlăștinos, unde, pe la 1813, în timpul ciumei lui Vodă Caragea, se aduceau cadavrele ciumaților care erau acoperite acolo cu var nestins. În timpul acestei epidemii au murit omorând peste 50 000 de oameni. Această groapă comună a fost astupată, dar când ploua, tot locul fiind mai jos decât drumul, devenea o baltă albă, din cauza varului. De aici și numele Balta Albă.

De altfel documentele vremii precizează că în această zonă - Dristor, Balta Albă au fost aduse multe cadavre ale ciumaților. Printre ele erau și muribunzi care însă nu-și dăduseră încă ultima suflare pe care cioclii îi luaseră pentru a le grăbi sfârșitul și a le fura ce aveau mai de preț prin locuință.

A doua explicație este una mai romantică și mai puțin morbidă decât prima. Se zice că în prin anul 1900 trăia aici un cârciumar, ce se numea Petre şi pe lângă cârciuma sa avea şi o grădină de vară. Lângă local era şi un teren destul de mare şi mlăștinos, unde atunci când ploua se strângea apa care nu se evapora rapid, ci rămânea acolo pentru multe săptămâni. Când razele soarelui se reflectau în acea baltă, crea impresia unei întinderi albe şi astfel cârciumarul a numit localul său „Balta Albă", iar în interiorul acestuia a realizat o pictură cu o baltă pe care înotau câteva raţe.

Numele de Titan a apărut mult mai târziu. El se trage din mitologia greacă, și face referire la copiii zeilor Uranus şi Gaea. Între anii 1965 si 1984 a existat un boom al blocurilor de locuințe, Bucurestiul atingând un număr de 446.100 apartamente în această perioadă. Astfel a luat nastere cartierul Titan-Balta Albă cu 90000 de apartamente. Ca multe alte zone muncitorești aceste locuințe s-au așezat peste fostele comune adiacente Bucureștiului, însă apartementele construite de regimul comunist erau la limita de jos a standardelor de confort. Obiectivul principal al lor era să ofere un acoperiș pentru muncitorii de pe platforma FAUR, respectiv Policolor.

Prin anii '70 cartierul Titan nu era mărginit de un parc amenajat, ci mai degrabă de zonă mlastinoașă cu stuf și noroaie, periferia orașului însemna teoretic câmp. Apoi la începutul anilor '70 s-au construit blocuri de patru etaje prin jurul stației de metrou de la Titan, ulterior și blocurile de opt etaje. O dată exactă când s-a construit magazinul Titan nu avem, dar se pare că undeva între anii '85-'89. Azi e transformat într-un fel de mall de cartier.

Stația de metrou a fost dată în folosință prin 1981 și are o arhitectură distictă, semănând cu o sală de sport sau cu un hangar de avioane. Din punct de vedere seismic, se crede că Balta Albă este una din cele mai sigure zone din București; în această zonă cutremurul din 1977 s-a resimțit cu o intensitate de două ori mai mică decât în restul orașului.

Azi zona a devenit ceea ce regimul comunist și-ar fi dorit să devină: un cartier dormitor. Linistit și confortabil din cauza unei zone verzi destul de mari: Parcul Alexandru Ioan Cuza (IOR), dar și bine legat de restul orașului atât prin liniile RATB, cât și prin rețeaua de metrou.

Una dintre particularitățile acestei zone este apariția unui număr mare de muzicieni, în decursul a 30 de ani, transformând Balta Alba într-un cartier unic în Romania, depasindu-și condiția de simplu "dormitor comunist". Nimeni nu și-ar fi putut imagina ca pe un perimetru de câțiva kilometri pătrați există hard rock, metal, new wave, avangarda, hip-hop, jazz, electro, clasica si lautareasca. Practic, aici s-au născut, au crescut și s-au dezvoltat ca artisti foarte nume mari ale muzicii românești, din trupe precum Iris, Timpuri Noi, Partizan, Mihai Iordache, Maxim Belciug, Trei Parale, Dana Marijuana, Il-Egal și mulți alții.

# data[].attributes.attachment_link.title
Titan - Balta Albă: de la balta ciumaților, la unul dintre cele mai mari cartiere bucureștene

# data[].attributes.attachment_link.description
Dintre poveștile cartierelor bucureștene se remarcă una cu adevărat spectaculoasă și interesantă: cea a cartierului Titan - Balta Albă. Numele cartierului Balta Albă ar putea avea două explicații.Prima explicație e legată de un obicei morbid al începutului de secol XIX și face referire la o gro

# data[].attributes.attachment_caption
nterviu cu jazzmanul Iordache * În imagine, Mihai Iordache chiulind cu colegii pe Flacs, 1978. Foto: Augustin Constantin

# data[].attributes.headline
Despre cartierul Titan - Interviu cu Mihai Iordache, muzician de jazz

# data[].attributes.subject
Despre cartierul Titan - Interviu cu Mihai Iordache, muzician de jazz

# data[].attributes.body
În articolul anexat găsiți istoria cartierului Titan și felia de amintire a muzicianului de jazz, Mihai Iordache. Iordache, saxofonistul care poartă Titanul în inimă și l-a făcut mai celebru decât era.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Am aflat că în memoria decrețeilor din Titan, dar și a celor mai batrâni, cartierul păstrează o aură paradisiacă, ademenitoare, cu blocuri modernist socialiste cu vedere la lac, un orășel titanic dintr-un mare oraș, cu "grota" (domeniul "zeuților"), ba chiar și cu un avion adus de Tarom, în care se afla o cofetărie doldora de amandine, desigur. Mega-cartierul Titan era paradisul "zeuților", feriți de părinți de realitățile "societății multilateral dezvoltate și înaintarea României spre comunism". Mai jos, istoria cartierului Titan și felia de amintire a muzicianului de jazz, Mihai Iordache. Iordache, saxofonistul care poartă Titanul în inimă și l-a făcut mai celebru decât era.

piesa Iordache a copilărit și a crescut în Titan. A pus amintirile din grădina memoriei sale în două albume de jazz,"Suita Titan" și "Zeuții", muzica acestuia din urmă fiind inspirată de poemele prietenului său, poetul, textierul și antropologul Florin Dumitrescu, apărute în volumul Dodii. Încă de la începutul anilor '90, Florin a scris texte pentru Timpuri Noi, apoi a devenit textierul Sarmalelor reci, de la "Țara te vrea prost" la "Șpriț de vară". În ultimii ani a colaborat deseori cu cantautorul Dan Manciulea, de exemplu la „Am înfrânt".

"Timpul stă în loc și-n timp stă locul / Aleea, parcul, blocul / În Titan "

"Fructele stau ascunse-n sarafane / Stelele-s mentosane / spațiul verde-i jungla lui Sandokan / Și lacul e un Ocean/ În Titan / Timpul stă în loc și-n timp stă locul / Aleea, parcul, blocul / În Titan/ Câini albaștri și copii zburători / Te-așteaptă-n lumea lor / În Titan/ Poți urca Everestu-n salturi / De pe un versant pe altul / În Titan/ Citadele cu spirale de melc/ I-așteaptă pe cei ce petrec / Titanul, / Edenul", versuri de Florin Dumitrescu pentru melodia „În Titan" .

În mitologia greacă, titani au fost numiți feciorii lui Uranus și ai Gaiei, prima generația divină de semizei. În mentalul vremurilor comuniste, Titanul era spațiul utopic cu arhitectură modernist socialistă pentru mase, cel mai mare cartier bucureștean, statement pentru orânduirea comunistă.

Iordache (Mihai Iordache) a copilărit și a crescut Titan în anii '70-'80, ca parte a boom-ului demografic produs de decretul nr. 770 din anul 1966, act care interzicea întreruperea de sarcină și viza creșterea accelerată a populației, în mod abuziv, singura măsură de acest fel din toate țările aflate sub dominația sovietică.
Mai jos, filmul despre Titan și Suita Titan, realizat de fiica lui Iordache:
"Mințile generației mele au început să se deschidă spre lume într-o societate care se închidea din ce în ce mai mult în ea însăși"

Iordache: Construit de arhitecți inspirați de arhitectul Le Corbusier în anii '60, cu spații largi și cu un parc imens, doar pe jumătate amenajat în acele vremuri, cartierul Titan (sau Baltă Albă) a fost locul unde am descoperit lumea, între marșurile patriotice pe care trebuia să le cântăm la școală, ecourile vagi ale mișcării hippy care ajunseseră și la noi și casetele pe care le copiam unii de la alții. Mințile generației mele au început să se deschidă spre lume într-o societate care se închidea din ce în ce mai mult în ea însăși. Muzica albumului evocă acele vremuri, așa cum le-am trăit eu. E vorba de jocurile copilăriei, de strigătele celor care te scăpau de fiare vechi sau sticle goale, de vizita lui Nixon, de prietenii mei și de parcul I.O.R, de serialele polițiste de la televizor.

În vara anului 1969, Nicolae Ceaușescu l-a dus pe președintele SUA, Richard Nixon, să vadă măreața realizare Titan

Atât de ofertant era Titanul proaspăt construit (acolo unde nu demult erau mlaștini și câmp), cu parcuri amenajate, lacuri, cu mii de copii voioși și blocuri noi încât, în vara anului 1969, Nicolae Ceaușescu l-a dus pe președintele SUA, Richard Nixon, în inima cartierului, să se mândreasca cu mărețele realizări.

Sâmbătă, 2 august 1969, a aterizat la București președintele Statelor Unite ale Americii, Richard Nixon. Era pentru prima dată când un președinte american vizita o țară comunistă, după cel de-al Doilea Război Mondial. După estimările Miliției, peste un milion de bucureșteni au scandat că vor pace și au salutat "cu multă caldură" prietenia româno-americană, fapt de neconceput pentru acele vremuri.

Mobutu Sese Seko a vizitat tânărul cartier Titan și i-a oferit lui Ceaușescu marele cordon al Ordinului Leopardul, fix ce-i lipsea

Richard Nixon a vizitat Piața Obor, cartierul Titan și Muzeul Satului. Cu un an în urmă, Nicolae Ceaușescu condamnase invazia trupelor rusești în Cehoslovacia și era privit de lumea liberă drept un disident față de Kremlin. Nixon și Ceaușescu s-au plimbat într-o mașină deschisă; știm și ce a mâncat la prânz președintele SUA: spumă de crab, friptură de vrăbioară garnisită cu legume, salată de roșii și prăjitură cu coacăze. Un an mai târziu, în 1970, președintele dictator al Zairului, Mobutu Sese Seko, a vizitat tânărul cartier Titan și i-a oferit lui Ceaușescu marele cordon al Ordinului Leopardul.

Cu un efort titanic, în anii '60 începe construcția mega-cartierului muncitoresc Titan, la periferia orașului, zonă dominată de blocuri cu 4 și 9 etaje, cu dotări socio-culturale și spații verzi generoase, distanța minimă dintre blocuri fiind de 30 de metri. Cartierul Titan avea toate trăsăturile arhitecturii realist-socialiste, care trebuia să fie utilă, funcțională, masivă, iar blocurile să fie prevăzute cu spații de utilitate publică.

Parcul IOR, coroana verde de pe fruntea Titanului

Coroana Titanului a fost și este Parcul IOR, inaugurat în anul 1970, după lucrări care au durat 5 ani. Denumirea vine de la numele Fabricii Intreprinderea Optica Română, care se află lângă parc. I.O.R este compus, din două parcuri -Titan și IOR, azi Al. I. Cuza. Lucrările de amenajare au început în 1965, până la podul care desparte cele două zone ale parcului. Au fost acoperite gropile, decopertat terenul și a fost adus pământ din alte zone. Primele nuclee ale parcului au fost realizate prin forța de muncă a muncitorilor din intreprinderi și, în mare parte, a elevilor.

Despre măcelul de azi al arborilor din Parcul I.O.R, vezi aici:: "Bucureștiul pierde un plămân verde". După măcelul copacilor din Parcul IOR, locuitorii din Titan continuă lupta pentru aer curat la ei în cartier | "E viață în IOR!". Interviu

"Știu această zonă încă de pe vremea ocupației sovietice. Copil fiind mergeam cu tata în fiecare zi la zarzavagii bulgari care produceau răsaduri de legume (cei cu casele din paiantă), pe care le vindeau la prețul unui bilet de tramvai (25 de bani pe răsad). În anul 1955, era un podeț de lemn peste care treceau căruțe cu cai și, mai rar, molotoave de la fabricile de cărămidă. De la pod, spre viitoarea Poștă Titan, era un an grâu, un an porumb, iar de acolo, până la Betoniera Momearca, erau livezi, în special, de cireși. Drumul de căruțe (îi zicea Drumul Murgului), o lua de la podeț în diagonală până la Cimitirul de lângă capătul tramvaiului 18, unde era talcioc în fiecare duminică. În anul 1964, m-am mutat în Balta Albă și, de atunci, știu exact tot ce s-a întâmplat în zona parcului. Vara mergeam dimineața la pescuit de caras și caracudă, după care urma o baie; era o plăcere să sari de pe platoul înalt direct în apă. Din podeț rămăseseră numai pilonii de lemn de la capete care, ulterior, au dispărut și ei, își amintește Constantine Constantine pe pagina "Prietenii Parcului IOR".

"Podul a apărut că o necesitate, la începutul anilor '70. În 1974 am participat personal la montarea dalelor hexagonale în zona Flacs. Veneau tineri de pe Platforma chimică și elevi de la lice și grupuri școlare. Apropos, Flacs și Reconstrucției erau numele celor două fabrici de cărămidă. Din turmele de bivolițe ce zăceau în smircurile de la baltă Flacs prin anul 1966, mai rămăseseră doar cîteva. M-am mutat din Baltă Albă în anul 1984. La cum arată zona în anii '60 -'70, și la cum arată în prezent, este de departe cel mai frumos parc din București. Am comentat pentru posteritate", Constantine Constantine pe pagina "Prietenii Parcului IOR".

Cartierul Titan a fost locul copilăriei muzicianului Iordache și tema albumului "Suita Titan", pentru care fiica domnului Iordache a făcut un film documentar.

Iordache: Să-l întrebăm pe prietenul meu, Florin Dumitrescu. Eu l-am rugat să-mi scrie ceva frumos despre Titan pentru singura piesă vocală de pe albumul „Suita Titan", un fel de odă, el a scris, și mi-a plăcut foarte mult.

"Pentru că numele de Titan suna foarte glorios, credeam că este o invenție de-a comuniștilor"

Iordache: Nu am fost întotdeauna pasionat de muzică, nu am avut o cameră tipică de adolescent, plină cu postere și mai știu eu ce. Camera mea a trecut prin tot felul de forme, am fost pasionat la început de mașini, apoi de arhitectură și de artă modernă, care încă mă pasionează, și așa a început povestea mea cu muzica. În perioada liceului, alături de Florin Dumitrescu, am descoperit curentele artistice ale secolului al XX-lea, eram foarte interesați de suprarealism și de dadaism. Astfel, ne-am descoperit și noi anumite înclinații artistice.

Albumul "Suita Titan" a fost înregistrat în concertul de la ARCUB

Iordache: Aveam deja câteva piese compuse despre cartierul Titan, care nu-și găsiseră locul pe niciunul dintre cele patru sau cinci albume ale mele dinainte. De fapt, nu știu câte erau despre Titan și câte erau despre copilăria mea din Titan. La un moment dat, prin anul 2017, pianistul Lucian Ban, cel care organiza seria de concerte Jazz numită Artist in Residence, la ARCUB, mi-a propus să vin să cânt la ARCUB. M-am gândit la cum aș putea să vin într-o formulă cât mai restrînsă, pentru că bugetul era limitat, dar nu foarte mic. Lucian mi-a spus că, de fapt, ar dori să fac o lucrare nouă, cu o formație puțin mai mare care să includă suflători, pentru că în acea perioada îi plăcea cum scriam pentru suflători. Văzând că nu scap cu o formulă de duet sau de trio, cum mă gândeam eu, mi-am zis că este o ocazie bună să termin acest ciclu de melodii despre Titan, pe care îl aveam început. Am înregistrat discul, practic, în concertul de la ARCUB, cu mine la saxofon alto și bariton, Daniel Torres la saxofon tenor, Vlad Simon la trompetă, Dan Mitrofan la chitară, Adi Stoenescu la orgă electronică și Tavi Scurtu la baterie.

Iordache: "La Grotă" era exact ceea ce povestește prietenul meu, Gabriel Grigore, în documentarul realizat de fiica mea despre geneza albumului, un loc dintre blocuri, lângă spațiul verde, unde stăteam și povesteam. Eu nu fumam pe vremea aceea, dar se fuma destul de mult. Se cânta la chitară, se făceau lucruri din acestea pe care le fac uneori adolescenții nesupravegheați.

"Copilăria are tendința de a avea așa, o aură paradisiacă, pentru că toată lumea are grijă de tine"

Iordache: A fost perioada când eram mici, iar când ești mic ești foarte protejat; copilăria are tendința de a avea așa, o aură paradisiacă, pentru că toată lumea are grijă de tine. Abia din anii '80, sau poate chiar de prin '77, am început să ne dăm seama un pic pe ce lume trăim, să ascultăm mai atenți discuțiile din casă, să începem să le înțelegem, să fim atenți la ceea ce vorbeau părinții noștri. De multe ori vorbeau despre ce n-au găsit de cumpărat, câteodată și despre deciziile aberante ale lui Ceaușescu. Momentul în care mi-am dat seama că și în alte familii se discută aceleași lucruri s-a întâmplat cam prin clasa a V-a. Vorbeam cu prietenul meu cel mai bun de pe vremea aceea, Cătălin, și așa am aflat că și lui îi spun părinții ca anumite chestii, care se discută în familie, să nu le spună la școală.

"În ultimii ani de comunism, cei mai mulți din generația mea păreau să considere că lucrurile nu aveau să se schimbe niciodată"

Iordache: În principiu, fiind foarte tineri, perioada aceea nu ne-a afectat foarte tare, sau cel puțin așa ni se părea atunci. Îmi amintesc foarte bine că, în ultimii ani de comunism, cei mai mulți din generația mea păreau să considere că lucrurile nu aveau să se schimbe niciodată și adoptau un fel de resemnare pragmatică combinată cu hedonism. Cum ar veni, dacă tot nu se întâmplă nimic, și dacă ăștia aveau să rămână la putere toată viața noastră, de ce să nu ne distrăm? Am pierdut mult timp.

Titan, cartier comunist cu față umană

B365.ro: Spre deosebire de alte cartiere, Titanul este unic? Cum îl percepeați?

Iordache: Poate fi comparat cu Drumul Taberei, pentru că amândouă sunt cartiere făcute în perioada aceea de semi-deschidere din anii '60; se practica pe atunci ceea ce se numește urbanism liber. România semnase Carta de la Atena, care stabilea cât spațiu îi trebuie omului ca să trăiască și urmărea celor patru funcțiuni majore: locuire, muncă, loisir și circulație. Carta de la Atena stabilea un fel de raport între înălțimea blocurilor și distanța dintre ele, așa că Titanul a fost construit drept un cartier plin de spații verzi și cu blocuri mai normale, mai umane, decât cele construite mai târziu în cartierele Militari sau Pantelimon. După cutremurul din 1977, în anii '80, au început să se îndesească blocurile, dar nu au apucat să strice cu totul forma șaizecistă a cartierului. Eu în liceu, cam printr-a zecea, mi-am dat seama că vreau să dau examen la Arhitectură și am început să fiu mai atent la cartierul în care locuiesc. Am început să văd lucruri, mi-am dat seama că stai, noi trăim chiar în utopia arhitecturii socialiste, cu ideea asta a „grijii pentru om" . Mi - a plăcut cartierul încă de atunci, fiindcă începusem să înțeleg cum stă treaba cu construcțiile și cu arhitectura pentru mase.

"A existat acea furie anticomunistă a anilor '90, care s-a revărsat și asupra chestiilor absolut decente, cum este cartierul Titan"

Iordache: Mi se pare puțin trist, pentru că, după 1989, s-a dovedit că lumea nu aprecia deloc arhitectura șaizecistă a Titanului, n-au respectat-o niciunul dintre primarii de după '90 și, dintre locuitorii Titanului, foarte puțini. A existat acea furie anticomunistă a anilor '90, care s-a revărsat și asupra chestiilor absolut decente, cum era cartierul Titan. Toți spuneau că am fost înghesuiți de comuniști în "cutii de chibrituri", erau lucruri care se spuneau inclusiv în familia mea. După 1989, au început să se facă tot felul de combinații financiare și imobiliare și să se strice lucruri care funcționaseră ani de zile. De exemplu, una dintre primele chestii care a picat a fost Complexul Gloria, un centru de cartier cu magazine de tot felul, cinematograf, parcă și un restaurant. Altă chestie care ar fi fost foarte utilă acum și care, până la urmă, s-a dus naibii a fost Ștrandul Titan, care a ajuns în mâna unor investitori privați. Dacă țineți minte, mantra liberală a anilor '90 era că "statul este cel mai prost administrator". Acum, acolo este un teren viran, din pricina lăcomiei unor așa-ziși investitori privați - desigur, niște buni administratori.

"Poșta Titan a fost mutilată din punct de vedere arhitectonic; ar fi putut măcar să nu distrugă mozaicul verde de pe clădire"

Iordache: Gloria, cândva un cinematograf frumos, nu mai există, a fost înlocuit de o construcție anonimă. Poșta Titan a fost mutilată din punct de vedere arhitectonic și a devenit clinică medicală. Probabil că într-adevăr nu mai era nevoie, în epoca internetului, de o clădire atât de impunătoare care să servească drept poștă, dar ar fi putut măcar să nu distrugă mozaicul verde de pe clădire și spațiul verde generos din fața ei. La fel cu fosta școală 195 - școala mea - care, iarăși, a fost modificată până într-acolo încât nu se mai înțelege nimic din forma ei inițială - și de acolo a dispărut un mozaic „comunist" foarte reușit, nimic politic, niște copii din ăștia avântați cu cărți, porumbei etc, cum se făceau atunci. S-au comis niște acțiuni foarte brutale, profitându-se de indiferența și chiar ostilitatea populației față de orice amintea de arhitectura modernistă de tip sociallist.

care se mai văd încă în poze de pe Google Street View din 2009. Există un grup de tineri artiști, inițiat de coregrafa Andreea David, care se opun prin acțiuni artistice acestei crime de mediu, chiar acolo, în parc. Iordache: Da, este cumplit. În cazul retrocedării, administrația nu a întrebat pe nimeni ce a fost acolo. Au spus că nu au avut "experți" care să certifice că zona a făcut parte din parc: nu le trebuiau experți, puteau să întrebe doar niște mii de martori care s-au plimbat pe aleile acelea din parc de-a lungul timpului. Alei(Refuz să numesc acele hectare „zonă retrocedată", fiindcă sper ca lucrurile să revină la normal.)

B365.ro: Primaria locală betoneaza masiv, se pun pavele în neștire.

Iordache: Asta cu betonatul este o discuție mai lungă. Românii sunt mai pasionați de mașinile lor decât de calitatea aerului pe care îl respiră, de copaci sau de orice altceva. Și atunci, practic, primarul Negoiță așa își asigură bazinul electoral: face locuri de parcare. Departe de mine gândul că primarul dinainte, celălalt domn Negoiță, ar fi fost mai bun, dar acestea au fost pentru ei prioritățile: ca lumea să aibă unde parca mașinile. De exemplu, exista o bucățică de parc, pe care o țin minte din copilărie, acolo în fața bisericii din lemn, care acum este loc de parcare. Acolo era încă parc, acum doi-trei ani. Bineînțeles, se mănâncă din spațiile verzi de pe lângă blocuri, există celebrele pavele roșii și negre care au ajuns să fie puse și în Cimitirul Dudești. Există o anumită complicitate sau să-i spunem mai frumos, o anumită potrivire, între primar și votanții din sector. De asta mie nu-mi place foarte mult să merg acolo, mai nou.

Iordache: Da, întotdeauna am avut un public destul de constant și poate că aceasta i se datorează și lui Florin Dumitrescu, pentru că multă lume care mă ascultă mă știe și din perioada anilor '90, de la "Sarmalele reci", formație fondată de el și de mine și pentru care am scris multe melodii. Și, vrând-nevrând, am devenit așa, un fel de ambasador al jazzului și printre oamenii care n-ar fi ascultat neapărat jazz, sau oricum n-ar fi fost muzica lor preferată. După "Suita Titan" am mai făcut un album, care are și el legătură cu cartierul, de data asta unul din perspectiva lui Florin Dumitrescu. Albumul "Zeuții" se bazează pe vreo 10 poeme scrise de Florin, publicate deja în volum. De obicei, veneam eu cu un cântec și Florin compunea un text, însă de data asta am inversat puțin rolurile, chiar fără să-l întreb, la început; în 2019, am ales un poem - chiar pe cel mai epic, "Zeuții" - și am scris o muzică pornind de la el. Am ales poemele în așa fel încât să aibă o legătură cu cartierul nostru, așa cum l-am perceput noi în copilărie. Practic, Zeuții este un album despre cartier, dar și despre copilăria noastră în cartier, la fel ca "Suita Titan". Am încercat să pun pe muzică viziunea, amintirile și lucrurile care l-au impresionat pe Florin la o vârstă fragedă.

Vezi aici totul despre Suita Titan și Zeuții:
iordache.bandcamp.com/album/zeu-ii
„La vioară a cântat fiica mea, care studiază vioara de 5 ani, iar vocile feminine au fost ale vocalistei Diana Miron"

Iordache: În anii 2020-2022 am înregistrat Zeuții acasă, și inițial trebuia să fie un alt vocalist, vocalistul meu preferat, care este tot din Titan; îi las pe cititorii tăi să-și dea seama cine ar fi putut fi. Inițial a fost de acord, dar pe urmă a avut alte obligații, muzica era deja scrisă, așa că mi-am făcut curaj și am cântat și am recitat eu. La vioara a cântat fiica mea, care studiază vioara de 5 ani, iar vocile feminine au fost ale vocalistei Diana Miron, cu care acum colaborez și în concerte. Până acum am avut 6-7 concerte în țară și vreo două în București, alături de Diana și de pianistul Albert Tajti, de câteva ori și împreună cu bateristul Tavi Scurtu și de două coriste, Vasilia Stoichkova și, alternativ, Ami Crișan și Mioara Milicenco. Oricum, "Zeuții" sună mult mai interesant în concert.

Iordache: Existau câteva festivaluri în acei ani, era Festivalul de Jazz de la Sibiu, de la Brașov și cel de vară, de la Costinești. Se întâmpla atunci o chestie stranie cu jazzul: era foarte bine tolerat de regim. O explicație destul de plauzibilă am auzit-o la Johhny Răducanu: jazzul n-avea cuvinte. Neavând, de obicei, cuvinte îl lăsau să trăiască, pentru că lumea asta mai intelectuală, mai alternativă, se înghesuia la concerte - se creea astfel o supapă. Am colegi, muzicieni mai în vârstă, care spun că atunci a fost epoca de aur a jazzului în România. Nu sunt de acord, dar înțeleg un pic și punctul lor de vedere. Exista respectul ăsta pentru artist, spun ei, cântai în săli de spectacole, nu în locuri unde se fumează și se vinde bere.

"Jazz-ul era o libertate atent supravegheată de regim"

B365. ro: Era un fel de libertate, chiar dacă sună prețios azi?

Iordache: Bineînțeles că era, însă una bine supravegheată de regim. Dar, într-adevăr, puteai să lucrezi jumătate de an și să te pregătești. Nu prea erau multe locuri de cântat, oamenii cântau în restaurant, de exemplu, alte muzici, însă în momentul în care funcționai ca muzician de jazz te manifestai fie într-un concert "serios", fie într-un festival. Cunosc lume care spune că acum nu mai este ce-a fost, "cum să te duci acolo și ăia să vorbească în timp ce cânți?"

Iordache: Apropo de festivaluri, la începutul lunii septembrie sunt invitat să cânt cu formația Qinta Spartă a lui Norzeatic - una dintre legendele muzicii hip hop de la noi - la Bucharest Jazz Festival, organizat anul acesta de vocalista Ana-Cristina Leonte pentru ARCUB, festival care oferă o varietate impresionantă de stiluri și muzicieni, printre care sunt nume importante ca saxofonistul Ben Wendel, grupul Nubiyan Twist sau, de la noi, Mircea Tiberian, Sorin Romanescu și Alex Munteanu.

# data[].attributes.attachment_link.title
"În Titan, stelele-s mentosane". Cel mai mare cartier muncitoresc din București a fost admirat până și de președintele Nixon și de dictatorul Mobutu | Interviu cu jazzmanul Iordache * CARTIERUL MEU

# data[].attributes.attachment_link.description
Am aflat că în memoria decrețeilor din Titan, dar și a celor mai batrâni, cartierul păstrează o aură paradisiacă, ademenitoare, cu blocuri modernist

# data[].attributes.attachment_caption
Zona Balta Albă - Titan, Bucureşti [aerian]

# data[].attributes.body
1938: Comuna Balta Albă, Cioplea; Fabrica Titan Malaxa

2012: Cartierul Morarilor - Balta Albă - Titan, fabrica Faur

Imaginea prezentului este obţinută via Google Earth

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
localizare în prezent: Cartierele Morarilor [Sector 2], Balta Albă, Titan [Sector 3]
sursa online a fotografiei originale:wwii-photos-maps.com
imaginea prezentului este obţinută via Google Earth

# data[].attributes.attachment_link.title
zona Balta Albă - Titan, Bucureşti [aerian]

# data[].attributes.attachment_link.description
localizare în prezent: Cartierele Morarilor [Sector 2], Balta Albă, Titan [Sector 3] sursa online a fotografiei originale: wwii-photos-maps.com imaginea prezentului este obţinută via Google Earth...

# data[].attributes.body
Construit in 1965 pe locul unei foste fabrici de caramida, Parcul IOR (al doilea ca suprafata din Bucuresti) este astazi unul dintre cele mai iubite si ingrijite locuri de agrement din Capitala. Lacul Titan, format in groapa de unde se exploata materia prima pentru fabrica de caramida, este singurul din Bucuresti alimentat de izvoare naturale.

# data[].attributes.attachment_link.title
I love S3! IOR 50. Imagini inedite din istoria parcului.

# data[].attributes.attachment_caption
Prietenii Parcului IOR |  Eugen Popescu | Facebook

# data[].attributes.body
„Viitorul parc IOR în 1968. Era o întindere aridă de pământ cu un singur copac. Pe lac, o instalație de dragare scotea pe mal nisip de pe fundul lacului, aici fiind o adevărată carieră. Pe mal apăreau grămezi imense de nisip de peste 10-15m înălțime. După scurgerea apei și uscare nisipul era transportat cu basculantele la stația de betoane Barajul Dunării, pe șantiere și folosit la construcția întregului cartier și a altor cartiere din București. Astfel, suprafața lacului s-a mărit considerabil, cel puțin dublată, iar malurile au fost reconfigurate. Un efect favorabil al exploatării a fost acela că apa pompată la dragare provoca scăderea nivelului natural al lacului și era permanent înlocuită cu apă curată și limpede din pânza freatică, fiind o adevărată plăcere să faci vara o baie și să stai la plajă pe nisip fin, mai ceva ca la mare. Podul nu exista, în locul lui fiind un dig de pământ care împărțea lacul in două. Exploatarea nisipului se făcea pe ambele porțiuni și instalațiile erau mutate pe lac din loc in loc, pe fundul lacului apărând gropi adânci cu izvoare de apă rece ca ghiața care sunt adevărate capcane pentru înotătorii neexperimentați. Insulele nu existau, ele apărând la începerea adevăratei amenajări a parcului. Despre asta, data viitoare...”

# data[].attributes.attachment_link.title
Prietenii Parcului IOR - „Viitorul parc IOR în 1968. Era o întindere aridă de pământ cu un singur copac. Pe lac, o instalație de dragare scotea pe mal nisip de pe fundul lacului, aici fiind o adevărată carieră. Pe mal apăreau grămezi imense de nisip de peste 10-15m  înălțime. După scurgerea apei și uscare nisipul era transportat cu basculantele la stația de betoane Barajul Dunării, pe șantiere și folosit la construcția întregului cartier și a altor cartiere din București. Astfel, suprafața lacului s-a mărit considerabil, cel puțin dublată, iar malurile au fost reconfigurate. Un efect favorabil al exploatării a fost acela că apa pompată la dragare provoca scăderea nivelului natural al lacului și era permanent înlocuită cu apă curată și limpede din pânza freatică, fiind o adevărată plăcere să faci vara o baie și să stai la plajă pe nisip fin, mai ceva ca la mare. Podul nu exista, în locul lui fiind un dig de pământ care împărțea lacul in două. Exploatarea nisipului se făcea pe ambele porțiuni și instalațiile erau mutate pe lac din loc in loc, pe fundul lacului apărând gropi adânci cu izvoare de apă rece ca ghiața care sunt adevărate capcane pentru înotătorii neexperimentați. Insulele nu existau, ele apărând la începerea adevăratei amenajări a parcului. Despre asta, data viitoare...” Eugen Popescu | Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
„Viitorul parc IOR în 1968. Era o întindere aridă de pământ cu un singur copac. Pe lac, o instalație de dragare scotea pe mal nisip de pe fundul lacului, aici fiind o adevărată carieră. Pe mal...

# data[].attributes.headline
Despre satele Dudești și Cioplea, integrate în cartierul Titan

# data[].attributes.subject
Despre satele Dudești și Cioplea, integrate în cartierul Titan

# data[].attributes.body
ostul sat Dudeşti, azi parte a cartierului Titan, aşezat în imediata apropiere a Bucureştilor, în partea de sud-est, se întindea de la nord la sud, de-a lungul şoselei Dudeşti Pulberărie, azi B-dul Camil Ressu, până la hotarul cu satul Căţelu, pe o lungime de peste 5 km, spre nord-est, până la ogoarele satului Pantelimon, unde sunt azi vechile uzine Malaxa (în timpul comunismului „23 August” şi „Republica”).

# data[].attributes.attachment_caption
Toboganul din Balta Albă, în fundal Turnul de parașutism | Valeriu Stoian | Facebook

# data[].attributes.body
Sursă fotografie: https://www.facebook.com/photo/?fbid=122099939444357015&set=gm.1542659599929451&idorvanity=1026208534907896&locale=ro_RO

# data[].attributes.attachment_caption
Serbare din anul 1970 |  Mihaela Tanasescu | Facebook

# data[].attributes.headline
Colecție cu fotografii cu elevi ai Școlii Gimnaziale Federico Garcia Lorca

# data[].attributes.subject
Colecție cu fotografii cu elevi ai Școlii Gimnaziale Federico Garcia Lorca

# data[].attributes.body
Accesați colecția cu imagini aici: https://www.facebook.com/groups/scoala196/media

# data[].attributes.attachment_caption
Detaliu al unei hări din colecția Muzeului Național al Hărților și Cărții Vechi 

# data[].attributes.body
Harta Bucureștiului, 1867 - Capitala BUKUREȘTI (București), așa cum se prezenta în anul 1867, marcată pe harta cu caracter militar "VALACHIA", realizată la Viena de G. Institutul Geografic Militar Austriac.

Pe locul unde astăzi este cartierul Titan se văd marcate satele Cioplea și Dudești, care au fost integrate mai târziu în cartier.

https://www.facebook.com/photo?fbid=1325397394232865&set=a.133234490115834

# data[].attributes.attachment_caption
Betoniera din cartierul Titan |  Mihaela Tanasescu | Facebook

# data[].attributes.body
"Zapada mare la betoniera Sunt chiar eu, cu sania, prin 69-70. Nu prea treceau masini."

# data[].attributes.headline
Amintirile unui elev din anii 1960 - 1970

# data[].attributes.subject
Amintirile unui elev din anii 1960 - 1970

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
scris de Alexandru Dinu Prima impresie în troleibuzul "84" venind pe Dristorului, trecând intersecţia cu Mihai Bravul pe Baba Novac: incredibil:
Fotografia este luată exact din unghiul respectiv, imediat venind dinspre (pe atunci) Institutul de Inframicrobiologie.

Cerul era la fel de albastru că în fotografie, dar absolut nici o maşină pe drum. Era gol. În comparaţie cu străduţele unde crescusem erau spaţiile largi, deschise, mai ales după ce blocurile se terminau, aşa cum se vede în fotografie - şi se termina şi traseul lui "84", ce întorcea exact unde se termină blocul mare din dreapta. Până la blocul nostru mai era însă ceva de mers prin acele spaţii largi, de fapt o bucată bună de tot, doar mai târziu am aflat că ajungeam mai repede dacă luăm tramvaiul pe Muncii înspre "Maşini Unelte", şi o luam apoi printre străduţele cartierului (adică un sat la modul propriu) vechi. De la blocul nostru, un pic dincolo de unde mai târziu avea să fie capătul troleibuzului "92" şi al maşinilor "40" şi "42", se termina oraşul la modul efectiv. Erau alte câteva blocuri către Piaţa Miniş (care nu exista încă) - dar în partea opusă, doar spaţiile largi. Însă aceste spaţii largi au devenit imediat pentru mine raiul pe pământ. Era acolo o staţie de betoane, "Ecaterina Teodoroiu", în spatele căreia se afla groapa de excavare a unei vechi fabrici de cărămidă, căreia toţi îi ziceau "pe groapa la betonieră".

Mare, foarte mare groapa, pe fundul căreia se formase o baltă în toată regulă, cu stuf, peşte şi păsări de apă. În jurul gropii porumb, porumb, porumb. După cutremurul din 1977 a început a fi umplută parţial cu dărâmături, apoi s-a amenajat un parc foarte cochet, după 1989 s-au construit vile.

De cealaltă parte, până în calea ferată ce aproviziona betoniera, era o livadă mare de nuci, apoi, peste linia de tren, un câmp de grâu şi un sat, şi încă 2-3 fabrici de cărămidă ce funcţionau din plin, desigur excavând pământ dintr-o altă groapa imensă "la cărămidărie", tot cu bălţi acumulate pe fund, unde oamenii se duceau la pescuit. Tot pe acolo îşi ducea veacul şi o şatră de ţigani, la păr şi mustăţile mari blonzi şi roşcaţi, cu ochi albaştri şi verzi. După construirea complexului commercial "Alba" veneau adesea în grupuri pentru târguieli, şi nu se prea amestecau cu alţi ţigani. În prezent acolo este zona comercială "Auchan".

Gropile astea nu aveau nimic din Eugen Barbu. Nu erau locuite nici de manglitori nici de oarece criminali ce se ascundeau de lege - deşi ar fi putut să o facă, miliţia nu dădea pe acolo neam, şi ar fi trebuit să aducă câteva batalioane pentru a acoperi zona. Singurii ce cutreierau locurile eram noi, copiii. Ne împrieteneam, ne băteam, eram prieteni din nou. Mai veneau pescari de prin acele aşezări imposibil de categorisit, era ceva peşte dar mic, cât briceagul. Oricum, scoteau de o ciorbă. Pentru mine nu era numai fascinaţia libertăţii depline şi a contrastului cu zona Silvestru, ci şi noutatea unui nou mediu natural. Bălţile respective, pe alocuri mlaştini, adăposteau tot felul de vieţuitoare, iepuri cu nemiluita, vulpi, arici, ulii roteau deasupra capului, odată am găsit şi o broască ţestoasă. Ce puteam vrea mai mult?

Calea ferată mergea de la staţia de betoane paralel cu traseul lui "65" înspre "23 August". Înspre poarta uzinei "23 August" era un depozit mare de lemne de foc, şi case, multe case, ce apoi au fost demolate. De poveste era autobuzul "65" ce avea un capăt tocmai pe Pantelimon unde se organiza moto-crossul, venea pe două-trei străzi până pe la poarta nr. 2 a uzinei şi apoi de-a lungul căii ferate, continuând înspre Dudeşti, unde întorcea la capătul de atunci a tramvaiului "19". Traseul era de raliu tot-teren, acele Skoda Karosa în formă de submarin, roşii, lăsând în urmă drâmbe de fum negru, au făcut o treaba fantastică, iar şoferii erau nişte eroi. Erau doar două sau trei maşini pe tot traseul, aşteptai câte o oră şi mai bine în staţie, iarna era un coşmar mai ales că traseul respectiv nu se deszăpezea cu plugul, pentru că din cauza hârtoapelor adânci de câte o jumătate de metru nici nu se putea folosi lama de deszăpezire. În general viteza acelor autobuze era cam 20 de km pe oră, dar pe porţiuni se mergea doar în viteză întâi cu 3-4 km.

Capătul de la tramvaiul "19" era unul din cele mai "feerice" colturi de Bucureşti, sau mai bine zis de mahală bucureşteană. Se afla unde astăzi este intersecţia Nicolae Grigorescu cu Camil Ressu/Theodor Pallady. Era acolo un rond în centrul căreia se afla o statuie, un soldat cu baionetă parcă. Şina de tramvai ocolea rondul şi întorcea. Era un restaurant, adică o cârciumă ordinară ce puţea a tutun, ţuică şi transpiraţie (cele trei ingrediente principale pentru distilarea boemei locului) şi tot felul de prăvălii comune asemenelor circumstanţe, adică alimentară, farmacie, tutungerie, cizmărie - toate cele, chiar pe locul unde mai apoi s-a construit un complex commercial şi cârciuma "Valea Mieilor", care în prezent nu ştiu ce e. Toate arătau cam jalnic, dealtfel că multe din cele de pe Calea Moşilor, dar atmosfera era diferită, erau altfel de oameni, vorbeau altfel, se îmbrăcau altfel, se mişcau altfel decât cei pe care îi ştiam eu pe Venerei - era mahalaua pură, nealterată încă de "prefacerile înnoitoare".

Mai departe, spre încă în devenire "platforma economică Policolor" se întindeau nesfârşite livezi de pomi fructiferi în mijlocul cărora mai rămăseseră nişte ruine ce prin încă vizibilă eleganţă aminteau de nişte foste conace boiereşti de primă clasă. Undeva pe acolo era Talciocul, tata m-a luat cu el o singură dată, m-am ales cu un formidabil binoclu de câmp, militar, şi o busolă de alamă mare, solidă. Nu îmi amintesc mai nimic despre Talcioc în afară de rânduri de indivizi având marfa mai mult aşternută pe o pătură pe pământ, decât pe o tarabă.

În jos, începeau Dudeştii, cu miriadele de grădini ale bulgarilor, şi ţigănimea, termocentrala, şi mai departe, serele, iar în susul Dâmboviţei bulgarii grădinări din Cioplea. Au avut o cazia să ajung prin zonele respective hoinărind în vacanţele de vară, şi iarăşi ceva mai târziu, imediat după mijlocul anilor 1970, când încă blocurile ce există acolo acum, erau poate doar în proiect sau nici măcar atât. Nu pot să zic decât un lucru: bine că s-a demolat aria respectivă, că era dezastru. Nici sat nici oraş, ci mai degrabă o corcitură nereuşită cu puternice accente de mahala, sunt rămase străzi care mai poartă şi astăzi acel aer, doar că sunt asfaltate. Înspre Baba Novac erau gropile gemene Flax şi Momearca, mai apoi amenajate şi rebotezate parcul I.O.R. - cât o mai exista şi ăsta. Atunci, la început, nu prea ajungeam pe acolo, în comparaţie cu celalate gropi, aveau şi o "reputaţie socială" proastă.

În acel Septembrie nu am prea avut timp de explorat, am început cursurile imediat la singura şcoală din zonă: Şcoala Generală Nr. 21. Nouă şi stralucindă, cu greu putea acomoda toţi copii din zona. Eram 50 în clasă, câte trei în bancă, săracă domna Mogoş trebuia să ne ţină piept la toţi, şi găsise mijlocul cel mai potrivit: bătaia. Dumneaei era o fiinţa slabă şi mică de statură, dar de o energie indescriptibilă şi inepuizabilă. Pensionară, fusese rugată să preia o clasa, a III-a B, în care mă aflăm eu. Bătea la noi că la fasole. Până atunci, doamna Marinescu nici măcar nu ridicase vocea vreodată la un elev, şi dintr-o dată m-am trezit că uneori nu puteam ţine stiloul în mâna de câte linii primisem la palmă. Fără nici un fel de sfială, ne dădea pantalonii jos sau fetelor le ridica fusta, şi ne bătea la fund cu linia până obosea. După aceea însă, ne aduna acasă la ea, şi ne îndopa cu bunătăţi, era moldoveancă şi făcea tot felul de minuni din cocă dulce, între care măcinici la cuptor, rumeniţi frumos, cu miere şi nucă deasupra, exact cum făcea bunică-mea. Limonada şi oranjada erau totdeauna din belşug - nimic de asemănat cu "citro", dar mergea, dacă îi dai unui copil apă dulce şi tot îi place, iar asta pe deasupra mai era şi colorată. Îi port un adânc respect acestei femei, o iubesc imens chiar dacă atunci ajunsese să-mi fie de ea o frică de moarte, şi am să-i port recunoştinţă veşnică. A făcut cu noi o treaba formidabilă. În iarna respectivă a trebuit să fac operaţie de apendicită, s-a lăsat cu complicaţii, nu am putut merge la şcoală multă vreme. După ce m-am întremat un pic şi am putut sta pe scaun la masă şi să scriu, a venit acasa de trei-patru ori pe săptămână, din pură iniţiativă personală, neacceptand plată sau cadouri, doar uneori câteva felii de ghiudem şi un spritz sau două de Murfatlar, încercând să mă ţină la pas cu restul clasei. Cumpăra din banii ei caiete şi câte cele pentru elevii mai oropsiţi financiar, organiza serbări cu piese de teatru jucate pe scenă clubului Uzinei Republica - era formidabilă. De altfel întreg colectivul profesoral al şcolii era de elită, am să amintesc pe dirigintă, doamna profesoară de franceză Medi Stern, pe domul profesor de chimie Mashek, pe domnul profesor de istorie Leon Teodorici, colectivul de directori Dudian, Roibu şi Gubernu (Dudi, Rubi şi cu Gubi) ce au făcut eforturi uriaşe pentru înzestrareă şcolii ce tot ce însemna pe atunci material didactic modern. De altfel domnul Gubernu a fost (încă este cred) singurul arbitru român de hockey care a fost invitat să arbitreze o competiţie internaţională de mare anvergură, adică Olimpiada de la Grenoble. Iarna amenaja un patinoar natural pe o porţiune din curte - era nemaipomenit. Şi avea o palmă grea domnul Gubernu... La iniţiativa celuilalt profesor de sport, Dan Spătaru (simplă coincidentă de nume), o porţiune mai îndepărtată a curţii a fost transformată în teren de handbal. Relaţia cu profesorii noştri era întotdeauna de "doamnă" şi "domnule" profesor, mai ales după ce diriginta ne-a spus pe şleau că nu ne-ar strica dacă am învăţa să folosim aceste cuvinte în raportul nostru cu persone mai în vârstă, şi că ar fi frumos din partea noastră să-i spunem "doamna profesoară". De fapt şi mai înainte, totdeauna a fost "doamna Marinescu", "doamna Mogoş". Doar în clasa a IV-a am avut o învăţătoare căreia îi spuneam tovarăşa, dar nu-i ţin minte numele...!!

Şcoala 21 a devenit celebră pentru cercul de navomodele din care facem şi eu parte, de asemeni rodul unor eforturi susţinute din partea colectivului profesoral şi al direcţiei. Într-un final, a ajuns cercul respectiv să fie cunoscut în toată ţară datorită concursului Minitehnicus - am relatat întâmplarea. Vreau să menţionez faptul că acea emisiune TV a avut loc pe la finele lui Mai 1968. Nu ştiu dacă sediul actual al Televiziunii era dat în folosinţă, poate că era terminat dar neinaugurat, însă noi am fost la vechiul sediu din Floreasca.

În clasa a şasea cine apare în clasa? Vechiul meu prieten Lucian de care mă despărţisem pe Venerei schimbând peniţe. Împreună cu încă un coleg, Cristi, am format un trio de record naţional.

Depărtarea de oraş, chiar după ce zona a început să prindă contur arhitectonic şi mijloacele de transport în comun au ajuns mai aproape de casă, a început treptat să-şi spună cuvântul. Spre sfârşitul clasei a I-a mă făcuseră pionier, împreună cu Lucian, Iris şi Roxana (ochi albaştri, mă îndrăgostisem de ea). Ca atare în acea prima vacanţă mare ajunsesem la Palatul Pionierilor, unde m-am înscris la cercul de muzicuţe. Tata încerca să mă înveţe să cânt valsuri şi tangouri la acordeon, el în tinereţe începuse să cânte la un fel de trombon cu valve, ca la trompetă, dar apoi se reprofilase, acordeonul nu m-a atras dar învăţasem de la el un pic de teorie. Până să se deschidă magazinul "Muzica", mă luă cu el la un magazin ce se afla vis-a-vis de "Patria", la parterul acelui bloc - am o amintire foarte vagă, deşi îmi aduc aminte că am cumpărat odată de acolo partitură pentru un cântec ce se numea "Vaporaş, vaporaş", am ales-o eu doar pentru că pe copertă era o fotografie cu un vaporaş alb de agrement, poate pe Herăstrău.

Am făcut un tur de recunoaştere şi m-am oprit la muzicuţe din pură plăcere. Mai apoi, nu ştiu cum au aflat cei de la Palat, şi ce rol au jucat mama şi doamna Mura, dar au venit după mine să mă ia la balet, însă eu mulţumeam cerului că abia scăpasem de exerciţiile la bară şi toate celelalte, şi m-am împotrivit cu toată puterea. Până în ziua de azi nu am înţeles rostul acestei arte.

Cred că Palatul Pionierilor aşa cum l-am prins eu a fost cel mai de preţ cadou făcut copiilor din Bucureşti. Am avut ceva discuţii cu prietenii despre mentalitatea ce ei spuneau că înregimentase pe cei ce mergeau acolo, dar eu, o spun cu toată răspunderea, nu am văzut sau simţit nimic care să semene a spălare pe creier. A fost o şansă a tuturor copiilor să înveţe o disciplină (sau câte vroiau) ce-i atrăgea în mod deosebit, totul gratuit, tot materialul didactic pus la dispoziţie, profesori extrem de bine pregătiţi, o varietate interminabilă de specialităţi.

Eu nu am avut acolo niciodată un instructor de pionieri, nu eram organizaţi în detaşamente sau grupe, ci pur şi simplu mă întâlneam cu ceilalţi copii în camera destinată cercului de muzicuţe şi în afară de profesorul respectiv nu-şi mai băga nimeni nasul în treburile noastre. Atmosfera era cât de poate de relaxată, ba poate chiar cu un oarecare aer de vacanţă, deşi se învăţa serios. Tata a mers cu mine la magazinul Muzica şi mi-a cumpărat o muzicuţă cu schimbător "Hohner" în "C", de 12 găuri. Am făcut bineînţeles de rigoarea băşică la limbă, dar rezultatul a fost două turnee în Bulgaria şi nenumărate înregistrări în Radiodifuziune, unde după fiecare repetiţie Dore, recuziterul, ne dădea câte o ciocolată mică. Când am început să lucrez în Radio l-am reîntâlnit pe Dore, trecuseră anii dar el nu se schimbase prea mult, şi tot la fel, după repetiţiile Corului de Copii al RTVR, dădea ciocolată de răsplată copiilor.

De multe ori s-a întâmplat că intrat în curtea palatului (dinspre Medicină) să găsesc forfotă mare şi autocare aşteptând, eram îmbarcaţi cu toţii pentru o excursie de o zi, mai mult prin jurul Bucureştiului, dar odată am mers la Târgovişte, şi altă dată până la Ruse, peste Dunăre. Mâncarea era aranjată, totul pus la punct, organizare exemplară. Erau de asemeni organizate tot felul de spectacole cu invitaţi, ţin minte un concert cu "Sincron" spre intrarea dinspre "Leu", în alte dăţi tot felul de artişti de muzică uşoară şi populară. Înţeleg că în grandomania ce-l măcina, Ceauşescu nu putea să lase Palatul la dispoziţia unor copii, dar după Ceauşescu? De reţinut că întreţinerea curăţeniei în grădina Palatului şi în clădire, când în fiecare zi se perindau pe acolo sute de copii, ar părea să fi fost o problemă de nerezolvat. Cu toate acestea, eram cu toţii foarte conştienţi de ce aveam acolo la dispoziţie, şi ne comportam foarte civilizat. Nu ai fi văzut o hârtie aruncată pe jos, şi pe vreme rea ne curăţam pantofii înainte de a intra în clădire, deşi nu era nimeni care să ne supravegheze.

După ce ne-am mutat în Balta Albă drumul cu troleibuzul "92" de la un capăt la altul până la Palat era o aventură, mai ales iarna. După o vreme şi cercul de muzicuţe s-a desfiinţat, aşa că am renunţat.

Foarte repede cartierul începuse să prindă contur, dar gropile, cu excepţia celei de la IOR, au rămas priştine pentru încă câteva vreme. În spatele betonierei de la capătul troleibuzului s-a construit Şcoală 196, gardul din spatele curţii chiar pe marginea gropii, un perete de pământ coborind aproape vertical cam 15 m. Atât elevii şcolii cât şi locatarii blocurilor dinprejur au trebuit să suporte pentru foarte mulţi ani calvarul permanent al prafului de ciment ce plutea în aer şi pătrundea în apartamente chiar când geamurile erau închise, mai ales când se curăţau filtrele staţiei de betoane. Noi însă continuam să jucăm leapşa pe vagoanele de tren, şi să furăm rulmenţi de la benzile rulante pentru a ne face un fel de căruţ cu osia din faţă mobilă asigurând astfel manevrarea invenţiei respective cu care ne împingeam unul pe altul pe aleile abia asfaltate, frecarea rulmenţilor de asfalt producând un zgomot insuportabil ce trezea în locatari, potrivit zicalei celebre, înclinaţii poetice făcute cunoscute nouă imediat şi direct sub formă unor îndemne tandre cu tente genealogice şi religioase.
La început aprovizionarea zilnică era extrem de anevoioasă, toate complexele comerciale şi magazinele din zona fiind abia în stadiu de început de construcţie.
Erau terminate doar complexul "Rucăr" pe Baba Novac, cel de la blocul "Potcoava", şi cel de la "Gloria - I.O.R. " toate destul de departe şi fără alt access decât per pedes.

Existau obişnuitele dughene comerciale de cartier/mahala printre casele de la depozitul de lemne. Curând după acel însorit Septembrie, toamna şi-a intrat în drepturi, la fel şi noroiul adânc şi clisos care acoperea fiecare metru pătrat de teren. Drumul până la acele magazine era de fapt un slalom printre construcţiile ce abia se începuseră, pământul era răscolit de excavatoare şi basculante, nu era alt chip de a te deplasa biped decât direct prin noroaie. În primăvara următoare s-au mai asfaltat ceva străzi, şi au început să apară în faţa blocului autobuze care erau transformate în alimentare, centre de pâine, aprozare, librării. Ideea era excelentă, doar că trebuia să fii pe fază, că nu stăteau prea mult într-un loc. Totuşi, construcţiile se ridicau repede, şi complexele alimentare "Alba" şi "Miniş" cu piaţa respectivă au devenit funcţionale la mai puţin de un an după ce ne-am mutat. Bulgarii din Dudeşti-Cioplea au dat năvală cu zarzavaturile, iar noi fugeam în recreaţie şi furăm pepeni din piaţă.

Chitara pe care tata mi-o cumpărase tot de la "Muzica", mingea de fotbal, bicicleta, şi altele de gen feminin însumau cam mult, drept care am picat examenul de admitere la Liceul Nr. 43, peste drum de şcoala generală (pe atunci cele două blocuri ce le despart nu existau). Nu se poate vorbi despre acest liceu fără a aminti de directorul Pop. Nu am auzit nici un prieten, nu am avut nici un cunoscut care să aibă o singură vorbă bună despre individul respectiv. Epitetele la adresa lui nu pot fi scise aici. Eram odată la un concert la Polivalentă, unde se producea "Curtea Veche Nr. 43", şi chiar şi acolo, pe scenă, Sorin Chifiriuc a simţit nevoia să spună câteva cuvinte "blânde" la adresa acelui individ, care - cum altfel? - era extrem de apreciat la Ministerul Învăţământului din acei ani.

Şcoala 94, unde am făcut-o pe a IX-a, era o clădire mică, un paralelipiped cu două etaje, la al doilea fiind Liceul de Electrotehnică. Profesori formidabili, pe unii i-am reîntâlnit în anii mai din urmă vizitând România. Nu ştiu dacă mai funcţionează că atare, sau ce este acum în clădirea respectivă. În spatele blocului M31 ce o mărgineşte, până în platforma industrială, parcă era un fel de groapă, sau râpă, nu-mi aduc aminte precis, dar un loc viran, sălbatec, unde chiuleam să fumăm.

A vost un val de furie, de nebunie colectivă la începutul anilor 1970, stârnit de înfiinţarea unui liceu de turism. Atât de puternică fusese demenţa, încât în tramvai oamenii ce remarcau matricolele cu inscripţia "economia turismului" se uitau la noi arborând o expresie a feţei de genul "aha, deci voi suntei ăia..." (!!) Au fost doar două serii de elevi, examenul de adtmitere, sunt sigur, fiind cel mai competitiv în istoria liceelor (cel puţin) bucureştene. Eu am intrat în a două serie, dacă îmi aduc bine aminte eram cam 10-11 pe un loc. Frumuseţea a fost că de fapt nu aveam un local, o clădire, liceul există în teorie. După oarece gândire adâncă la Ministerul Învăţământului, ne-au repartizat la Liceul Racoviţă.

Totul a fost că un balon mare, ce a început treptat să se desumfle până n-a mai rămas nimic din el.

A fost un an excelent, profesorii la materiile "tradiţionale" extraordinari, la cele de specialitate având profesori de la ASE. Seara, ieşind de la şcoală, traversam şi intrăm la o cofetărie mică şi dărăpănată. După câtă vânzare am făcut acolo la Joffre şi Pepsi, trebuiau să ne proclame eroi ai muncii socialiste. Mai era şi o curte a unei aproape case, aproape locuibile, aproape erecte mai mult într-o rână, unde intrăm să cumpărăm seminţe. Era şi o fabrică de pâine în Barieră Vegului, de cealaltă parte a Ateneului şi Cinema Vergu traversând Bd. Muncii, care avea magazin de desfacere. Cumpăram acolo sticksuri calde, de negăsit altundeva în Bucureşti.

Ca şi Calea Moşilor, Văcăreşti, Dudeşti, şi mai tot Bucureştiul vechi de periferie, zona Mihai Bravu - Bariera Vegului era un şir de cocioabe abia mai făcând faţa unui vânt mai puternic. Doar ici-colo o casa mai răsărită. "Fauna" din Barieră era pestriţă, mulţi, mulţi ţigani, filmele de genul "Vagabondul", "O floare şi doi grădinări" şi toate cele produse în India, făceau săli arhipline la cinematograful de acolo.

La finele anul întâi s-a iscat un scandal monstru, ministerul vroia să ne mute la complexul "Parc" de la Casa Scânteii, părinţii au protestat vehement, în final ne-au înghesuit la Liceul Ec. 2 "Nicolae Kretzulescu". Mai precis au încercat, dar nu era spaţiu, drept care au găsit o anexă, o clădire în apropiere de intersecţia Republicii, Mântuleasa, Calea Moşilor.

... imaginea din dreapta a fost luată în 1976 cam în dreptul săgeţii roşii din imaginea din stânga. Clădirea se termina urmând linia albastră, aripa încadrată cu roşu fiind o adiţie recentă. Clasa mea era în colţul din dreapta sus al clădirii vechi, ghereta portarului este neschimbată cu excepţia dispariţiei coşului de sobă.

Vechea clădire a fost închisă cu "A" formând un pătrat, şi două corpuri noi, "B" şi "C" au fost adăugate pe spaţiul ce forma curtea. Cam unde esta acum extremitatea longitudinală liberă a corpul "C" se afla o sală de sport destul de bine pusă la punct, dar poate că o apropii eu prea mult de vechea clădire a liceului şi de fapt este una dintre clădirile ce se văd în dreapta lui "C". Cam unde este acum corpul "B" exista o clădire separată în care funcţiona un grup şcolar de merceologie cu regim de internat, adică dormitoare, bucătărie, şi toate cele. Spaţiul verde din faţa liceului era despărţit de restul curţii de un gard, ce se vede în fotografia veche, făcută cam dinspre acea clădire a grupului şcolar. Cabinetul medical se afla în clădirea înaltă din faţa corpului "A" - în imaginea de jos se vede colţul acelei case în stânga sus.

Este absolut necesar să relatez următoarea întâmplare. Într-o recreaţie intru în clasa şi-l găsesc pe un coleg aşezat la geam în dreptul punctului roşu, mâncând un măr. Când ajunse la cotor, nu ştiu ce-mi vine şi-i propun un pariu pe o sarailie că nu-l poate aruncă în coşul ce ieşea prin acoperişul gheretei portarului. Coşul respectiv era un burlan de tablă, cu diametrul cam de 10 cm. Colegul se concentrează puternic, trimite prin aer cotorul de măr, şi reuşeşte cea mai spectaculoasă aruncare de basket executată vreodată. În secunda următoare îl vedem ieşind din gheretă pe administrator, căutând cu ochii prin-prejur, într-o atitudine ce era foarte departe de noţiunea de relaxare spirituală şi meditaţie. Nu şi-a ridicat ochii o clipă - cine s-ar fi gândit? Unghiul din care este făcută fotografia nu oferă o imagine exactă a performanţei colegului meu, şansele reale ar fi fost poate 1/500, sau mai puţin.

În imaginea veche se pot observă nişte coloane întregi la balconul de la etaj. Într-o imagine ce cred că am luat-o prin 2004 se pot vedea doar bazele acelor coloane, ce dispar cu totul după masacrul renovării recente. Şi mai jos, nişte fotografii despre o clădire şi un copac.

Revenind la incidentul cu mărul şi pariul pe o sarailie. În drum de la liceu spre casă, de multe ori în loc să ieşim la "Rosetti" pentru a luă troleibuzul 92, coboram pe Mântuleasa şi apoi mergeam pe jos spre Hala Traian, timp pentru o ţigare-două. Chiar peste drum de intrarea în Hală, unde în Foto 34 este covrigăria cu copertină verde, există patiseria ce făcea cele mai bune sarailii din Bucuresti, şi pe deasupra aveau totdeauna apă minerală Borsec, rece.

Fiind liceu de turism, făceam practică o zi pe săptămână şi vara o lună în hotelurile bucureştene şi pe la Ministerul Turismului. Simptomatic pentru nivelul intelectual al liceului în general, am fost aspru instruiţi (şi apoi controlaţi) să purtăm numai uniforma şcolară. Orice abatere se pedepsea cu scăderea notei la purtare şi a notei pentru practică. Atâta doar că directorii hotelurilor unde am fost repartizaţi aveau cu totul altă părere. Din prima zi ne-au adus la cunoştinţă într-un mod foarte răspicat că de apărem în uniforme în hotel, nu suntem primiţi înăuntru. Mariuca, prietena ajunsă în Australia, a fost repartizată în shop la Inter, la "Belvedere". După ce tovarăşa profesoară Davidovich, pe un ton foarte grav, important, i-a expus directorului pretenţiile liceului cu privire la noi, omul i-a răspuns "Ascultă, cucoană, pe mine nu mă interesează ce faceţi voi acolo la şcoală. Mie să-mi vină aranjată, fustă scurtă, tocuri, unghiile făcute - ce-i aia sarafan, ce, vrei să-mi sperie clienţii?" Nu că mă dăm în vând după costum şi cravată, dar de plăcerea unei victorii în care de fapt noi nu aveam nici un merit, m-am conformat cerinţelor pieţei... Tot norocul a făcut că într-un trimestru să fie repartizat împreună cu colegul cu care am împărţit picajul de la Bac la "Hotel Victoria", cel ce a picat la cutremur.

În afară faptului că ascultăm "Metronomul", prea multe nu aveam de făcut în acea recepţie mică. De cele mai multe ori, recepţionera cu care lucrăm ne trimetea acasă după terminarea emisiunii lui Cornel Chiriac, dându-ne câte douăzeci de lei de buzunar, spre deosebire de o foarte în vârstă englezoaică venită la geriatrie, care la "Ambasador" mi-a pus în palmă 60 de bani, atragându-mi atenţia că nu care cumva să nu-i împart cu colegul meu...
partea întîi - aici

# data[].attributes.attachment_link.description
scris de Alexandru Dinu Prima impresie în troleibuzul "84" venind pe Dristorului, trecând intersecţia cu Mihai Bravul pe Baba Novac: incredibil: Fotografia este luată exact din unghiul ...

# data[].attributes.attachment_caption
Centru și periferia structurilor urbane, de arh. Dinescu Ioana Alina

# data[].attributes.headline
Centrul și periferia structurilor urbane. Cartierul Titan - Balta Albă.

# data[].attributes.subject
Centrul și periferia structurilor urbane. Cartierul Titan - Balta Albă.

# data[].attributes.body
Parcul IOR e al nostru | Titanii nu dorm | Ziarul celor 12ha de teren retrocedate din parcul IOR

# data[].attributes.headline
Broșură discurs - Parcu IOR - Andreea David

# data[].attributes.subject
Broșură discurs - Parcu IOR - Andreea David

# data[].attributes.headline
Locul de naștere al celebrului film „Liceenii” (1986) - Colegiul Național "Al.I.Cuza" și Parcul Titan

# data[].attributes.subject
Locul de naștere al celebrului film „Liceenii” (1986) - Colegiul Național "Al.I.Cuza" și Parcul Titan

# data[].attributes.body
Colegiul Național "Al.I.Cuza", din cartierul Titan, fost „Liceul de Matematică – Fizică Nr. 3″ (MF3) și Parcul I.O.R sunt cele doua locuri în care s-au filmat scene memorabile din două filme românești care s-au bucurat de un succes uriaș, ambele regizate de Nicolae Corjos: "Liceenii" (1986) și " Declarație de dragoste" (1985). Amănunte în articol.

Link către filmul "Liceenii", pe YouTube: https://www.youtube.com/watch?v=1HYoV4EO7eU - 1:31 scene filmate în I.O.R, pe "Insula Câinilor".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Liceul Teoretic „Alexandru Ioan Cuza", din Titan, a fost înființat în septembrie 1967. Inițial, unitatea de învățământ s-a numit „Liceul de Cultură Generală nr. 43″. Ulterior, și-a schimbat denumirea în „Liceul de Matematică - Fizică Nr. 3″ (MF3), pe care a păstrat-o în perioada 1977-1990. Aici s-au filmat scene memorabile din două filme românești care s-au bucurat de un succes uriaș, ambele regizate de Nicolae Corjos. Este vorba despre „Declarație de dragoste" (1985), în care au jucat Adrian Păduraru, Teodora Mareș, Ion Caramitru și Tamara Buciuceanu-Botez, și despre „Liceenii" (1986), care i-a avut în rolurile principale pe Ștefan Bănică Jr., Mihai Constantin, Oana Sârbu, Cesonia Postelnicu, Tudor Petruț, Tamara Buciuceanu-Botez și Ion Caramitru, scrie dezvaluitorul.ro.
„Liceenii", locul 25 în topul celor mai vizionate filme româneşti din toate timpurile
Liceenii este un film de dragoste românesc din 1986, regizat de Nicolae Corjos. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ștefan Bănică-junior, Mihai Constantin, Oana Sârbu, Cesonia Postelnicu, Tudor Petruț, Tamara Buciuceanu-Botez și Ion Caramitru. Filmul prezintă povestea de dragoste dintre doi elevi de clasa a X-a: Mihai Marinescu (Ștefan Bănică Jr.) și Dana Vasilescu (Oana Sârbu). Idila lor va trece prin multe încercări.

El se află pe locul 25 în topul celor mai vizionate filme românești din toate timpurile după cum atestă un comunicat din 2006 al Uniunii Autorilor și Realizatorilor de Film din România.
Rezumatul filmului „Liceenii"
După ce rămăseseră corigenți la matematică în clasa a IX-a, elevii provinciali Mihai Marinescu (Ștefan Bănică-junior) și Ionică Popescu (Mihai Constantin), colegi de cameră la căminul liceului, au învățat toată vara și au reușit să treacă la examinarea din toamnă. Spre deosebire de Ionică care a obținut doar nota 5, Mihai a luat nota 10 și vrea ca în anul următor să nu mai ajungă într-o astfel de situație, cu atât mai mult cu cât urmează susținerea examenului de treapta a II-a. Dirigintele clasei a X-a B este profesorul de filozofie Mihai Gavrilescu (Ion Caramitru), poreclit de elevi „Socrate".

Mihai este îndrăgostit în secret de colega sa Dana Vasilescu (Oana Sârbu), căreia îi pune periodic un trandafir în pupitrul băncii. Dana este însă iubita colegului Șerban Pascu (Tudor Petruț), premiantul clasei, și crede că trandafirii sunt puși de acesta. În ședința Biroului Organizației UTC, unii elevi propun schimbarea lui Șerban din funcția de secretar al organizației, iar Dana, în calitate de reprezentantă a comitetului UTC, afirmă că acesta este malițios și individualist. Șerban este înlocuit astfel cu Vlad Hulubei (Cătălin Păduraru) și își exprimă nemulțumirea că nu a fost susținut de iubita sa, punând mai presus interesul personal față de interesul clasei. Cei doi iubiți se despart.

Pentru a se apropia de Dana, Mihai începe să studieze șahul pentru a o impresiona, fata fiind campioană la acest joc. El participă la un simultan de șah, fiind lăudat cu acest prilej. De asemenea, Mihai se oferă să ajute la realizarea unui referat pentru cercul de literatură, refuzând invitația severei profesoare Baldovin (Tamara Buciuceanu-Botez), poreclită „Isoscel", de a participa la Olimpiada de matematică. Astfel, el își neglijează lecțiile pentru școală și începe să ia note mici, spre amărăciunea tatălui său (Sebastian Papaiani).

Cu prilejul petrecerii organizate pentru aniversarea de către Șerban a vârstei de 17 ani, el se împacă cu Dana. Mihai își dă seama că Dana nu va fi pentru el decât o colegă și începe să învețe din ce în ce mai mult așa cum și-a dorit răposata sa mamă. Notele sale devin din ce în ce mai mari, iar tatăl său este mândru de activitatea sa școlară. La un meci de fotbal, Mihai este lovit de Vlad, iar Ionică, crezând că fapta a fost intenționată, îi pune o piedică lui Vlad, provocându-i acestuia o luxație a piciorului. Dirigintele îl sancționează pe Ionică cu avertisment și trei săptămâni de consemnare în internat. Ulterior, Vlad obține premiul I la Olimpiada națională la matematică.

La teza de matematică, Mihai refuză să-l ajute pe Ionică după ce încercase de mai multe ori să-l convingă să învețe în loc să-și piardă timpul. Șerban îl critică pe Mihai pentru că nu-l interesează de interesul clasei, iar Dana își dă seama că iubitul ei este egoist și individualist, cerându-le celorlalți elevi să adopte o atitudine pe care el o disprețuia. Cei doi se despart iarăși. În perioada următoare, Dana constată că suferă tulburări de vedere, dar refuză să se destăinuie celorlalți. Mihai află de problemele medicale ale fetei prin intermediul lui Ionică, acesta citind pe ascuns câteva fraze din jurnalul Danei, și-l anunță pe Socrate care vorbește cu părinții ei.

În ultima săptămână a anului școlar, Ionică este meditat la matematică de Mihai și obține notă de trecere, evitând astfel corigența. El își convinge colegul de cameră să-i pună Danei în pupitru o floare, atunci când aceasta urma să intre în clasă, iar fata își dă seama cine este cel care i-a pus flori în bancă în timpul întregului an. Toți elevii clasei reușesc să treacă de treapta a II-a, Mihai și Vlad obținând nota maximă. Dana îl felicită pe Mihai, iar acesta îi dăruiește un obiect de podoabă ce aparținuse mamei lui, după care cei doi se sărută.
Filmul „Declaraţie de dragoste": rolurile principale jucate de Socrate şi Isoscel
„Declarație de dragoste" este un film de dragoste românesc din 1985, regizat de Nicolae Corjos. Protagoniștii filmului sunt Adrian Păduraru și Teodora Mareș, acesta fiind rolul ei de debut în cinematografie. Actorii Ion Caramitru și Tamara Buciuceanu-Botez joacă rolurile a doi profesori porecliți Socrate și respectiv Isoscel.

Filmul relatează povestea romantică a doi tineri liceeni de condiție socială diferită, Ioana și Alexandru, care rămân împreună în ciuda tuturor obstacolelor sociale și familiale. Ioana este o fată săracă, iar Alexandru un băiat de bani gata, căruia mama nu îi permite să se căsătorească cu iubita sa.
Rezumatul filmului „Declaraţie de dragoste"
La un cerc de filozofie susținut în fața elevilor de la clasa a XII-a a unui liceu bucureștean, profesorul de filozofie Mihai Gavrilescu (Ion Caramitru), poreclit „Socrate", le propune tinerilor ca la ultima oră de curs (care urma să aibă loc peste trei săptămâni) să susțină o temă care să reprezinte o radiografie a sufletelor lor la vârsta de 18 ani, mai exact o radiografie a relațiilor între băieți și fete. Această temă primește titlul de „Declarație de dragoste", iar cei care urmează să o prezinte sunt aleși Alexandru Bârsan (Adrian Păduraru), premiantul clasei, poreclit „Sfinxul" din cauza seriozității sale, și Ioana Popa (Teodora Mareș), considerată de elevi ca fiind „cea mai și cea mai" din clasă.

Dornici să se pregătească pentru susținerea temei, Alexandru și Ioana se plimbă împreună prin parc și se duc apoi la un film de dragoste, unde se sărută sub impulsul romantismului. Între cei doi elevi se înfiripă o poveste de dragoste, deși ei fac parte din medii sociale diferite. Alexandru este unicul fiu al unui inginer (Constantin Diplan) și al unei doctorițe (Adela Mărculescu) și este împins de părinți, în special de mama sa, să dea admitere la Facultatea de Medicină, deși el ar vrea să devină inginer și să muncească pe șantier. Ioana provine dintr-o familie cu probleme: mama ei a murit în urmă cu doi ani, iar, de atunci, tatăl ei a început să bea. Ea are un frate mai mic, Gabriel (Andrei Duban), care locuiește în timpul săptămânii la un internat, fiind luat acasă abia sâmbăta.

Relația de dragoste între Alexandru și Ioana nu este văzută cu ochi buni de profesoara de matematică Baldovin (Tamara Buciuceanu-Botez), poreclită „Isoscel", care o anunță pe mama băiatului. Mama lui Alexandru și Isoscel încearcă să-i despartă pe cei doi elevi. Situația se complică după ce Ioan Popa, tatăl Ioanei, este reținut de miliție pentru cercetări după ce venise beat la fabrică și provocase un accident de muncă în care a murit un om. Ioana începe să chiulească de la școală și să-l evite pe Alexandru, nevrând să-i mărturisească problemele de familie. Între timp, părinții lui Alexandru îi fac acestuia cunoștință cu Mihaela (Carmen Enea), o fată cochetă și superficială a unor colegi de serviciu ai mamei sale. Mihaela încearcă să-l seducă, invitându-l la dans și apoi la o plimbare în parc, dar Alexandru nu și-o poate scoate din minte pe Ioana.

În urma unui incident de la școală în care elevul Andrei (Florin Chiriac) a prezentat în fața clasei o casetă ce conținea declarația de dragoste a lui Alexandru pentru Ioana și pe care i-o furase din casă, are loc o încăierare între cei doi elevi, iar Andrei este dus cu salvarea la spital. Este convocată o ședință UTC în care se propune exmatricularea lui Alexandru, dar ținându-se seama de performanțele sale școlare se decide ca acestuia să i se amâne susținerea examenului de bacalaureat pentru sesiunea din august. Supărată de această decizie, Isoscel se pensionează la cerere. În vacanță, Alexandru pleacă de acasă și se duce să muncească pe șantierul condus de „Nea Tăticu" (Dorel Vișan), unde își făcuse practica în vara trecută. Între timp, colegii lui susțin examenul de bacalaureat și apoi pe cel de admitere la facultate.

Alexandru este vizitat pe șantier de Mihaela, dar îi spune acesteia că încă se mai gândește la Ioana. Mihaela îi spune că aflase de la Socrate că tatăl Ioanei era arestat, iar Alexandru își dă seama că acesta era motivul pentru care Ioana se ferise de el și refuzase să-l mai vadă. El pleacă la București să o caute și, aflând că Ioana era plecată în vacanță la mătușa sa de la Constanța, se duce după ea la mare. Cei doi foști elevi se regăsesc pe plajă și se îmbrățișează.
Liceul Teoretic „Al.I. Cuza" a intrat într-un amplu proces de renovare, în prezent fiind una din şcolile de prestigiu din Capitală
Clădirea Liceului Teoretic „Alexandru Ioan Cuza" a fost renovată, anul acesta, de Primăria Sectorului 3. Printre cei care au absolvit acest liceu se numără actorii Valentin Teodosiu și Mihai Bendeac, precum și Șerban Huidu („Cronica Cârcotașilor").

# data[].attributes.attachment_link.title
Cum arată acum şcoala în care s-a filmat celebrul "Liceenii" cu Ştefan Bănică Jr. *

# data[].attributes.attachment_link.description
Secvențe memorabile din două pelicule românești care au făcut istorie, respectiv „Declarație de dragoste" și „Liceenii", au fost filmate într-un liceu de elită din București. Este vorba despre fostul MF3, actual "Alexandru Ioan Cuza".

# data[].attributes.headline
Ștrandul Titan (actual Cara) -cel mai vechi ștrand din București

# data[].attributes.subject
Ștrandul Titan (actual Cara) -cel mai vechi ștrand din București

# data[].attributes.body
Cel mai vechi ștrand de cartier, construit la sfârșitul anilor '50 - începutul anilor '60, odată cu cartierul Balta Albă. Ștrandul Cara e originalul „Trei ligheane", cu trei bazine legendare, cunoscute sub denumirile locale de Olimpicu', Trefla și Fasolea.

https://www.vice.com/ro/article/mgejk4/am-fost-prin-strandurile-din-bucuresti-ca-sa-aflu-care-e-cel-mai-bun-142

# data[].attributes.headline
Așa era la televizor prin anii '70...Reportaj despre Cartierul Titan

# data[].attributes.subject
Așa era la televizor prin anii '70...Reportaj despre Cartierul Titan

# data[].attributes.body
În anii '70, programele Televiziunii Române aveau un conţinut sărăcăcios și anost, în grilă făcându-şi loc, pe lângă buletinele de ştiri care preamăreau Partidul Comunist Român, dar şi pe conducătorii săi, câteva emisiuni de educaţie, de interes general, cu tematică economică și de divertisment.

# data[].attributes.headline
Inaugurarea unui nou an școlar în anii '70...Școala Gimnazială 86 - Cartierul Titan

# data[].attributes.subject
Inaugurarea unui nou an școlar în anii '70...Școala Gimnazială 86 - Cartierul Titan

# data[].attributes.body
Cu matricolă, cravată , bentiță și...gladiole..

# data[].attributes.headline
Istoria comunității bulgare din cartierele Titan-Dristor. Cioplea - o lume dispărută

# data[].attributes.subject
Istoria comunității bulgare din cartierele Titan-Dristor. Cioplea - o lume dispărută

# data[].attributes.body
"Am descoperit povestea unui sat dispărut, transformat într-un cartier bucureștean la finele anilor '60, o poveste pe care puțini o mai cunosc astăzi. A rămas secretul aproape exclusiv al familiilor de bulgari de confesiune catolică ce au întemeiat satul Cioplea în urmă cu mai bine de 200 de ani, pe locul unde astăzi se află cartierele Titan-Balta Albă-Dristor. Fără doar și poate ceea ce a definit dintotdeauna comunitatea din fostul sat nu a fost atât apartenența etnică sau bulgaritatea locuitorilor, cât mai ales religia catolică a acestora. Punctul de coeziune care a permis comunității să existe și azi, în ciuda dispariției aproape totale a satului Cioplea, a fost biserica." Realizatori: Bogdan Vârșan, Lucia Zamfir Producător: Raluca Bibiri

# data[].attributes.attachment_link.title
ISTORIILE ORAȘULUI I SATUL DIN INIMA CARTIERULUI CIOPLEA (PARTEA I) #tvrcultural

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă.
Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține.

Cap de titan (posibil realizat de Damophon)
Muzeul Național de Arheologie din Atena

Titan (plural Titani; în greacă veche Τιτάν, la plural Τιτᾶνες) este denumirea purtată de cei șase fii ai lui Uranus și ai Gaiei: Coeus, Crius, Cronos, Hyperion, Iapetus, Oceanus (titani) și cele șase fiice: Mnemosyne, Febe, Rhea, Theia, Themis și Thetys ( titanide).

Ei alcătuiau prima generație divină, precedentă olimpienilor. La îndemnul mamei lor, unul dintre ei, Cronos, și-a mutilat tatăl și i-a luat locul, devenind stăpânul universului. Când Cronos a fost detronat, frații săi, titanii, i-au venit în ajutor și le-au declarat război olimpienilor, război care a purtat denumirea de Titanomahia. Lupta a durat zece ani și s-a sfârșit cu victoria olimpienilor. Drept pedeapsă, titanii au fost trimiși de către Zeus în Tartar. Denumirea mai este purtată de câțiva zei și semizei care erau descendenții titanilor, de exemplu fiii lui Iapetus și ai Clymenei: Atlas, Epimeteu, Prometeu etc.

Era un grup potrivnic zeilor olimpieni și personificau mai ales forțele naturii. În tradiția greacă erau considerați adesea iraționali și reprezentau forța oarbă a violenței primitive.

Titanidele

Titanidele erau în mitologia greacă fiice ale lui Uranus și ale Geei. Ele sunt: Themis, Theia, Thetys, Mnemosyne, Rhea și Phoebe.

Rhea a fost soția lui Cronos și mamă a primilor șase zei olimpieni: Poseidon, Hades, Zeus, Demetra, Hestia și Hera.

Bibliografie

Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989

Anca Balaci, Mic dicționar de mitologie greacă si romană, Editura Mondero, București, 1992, ISBN 973-9004-09-2

George Lăzărescu, Dicționar de mitologie, Casa Editorială Odeon, București, 1992, ISBN 973-9008-28-3

N. A. Kun, Legendele și miturile Greciei Antice, Editura Lider, București, 2003, ISBN 973-629-035-2

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă. Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține. Titan (plural Titani; în greacă veche Τιτάν, la plural Τιτᾶνες) este denumirea purtată de cei șase fii ai lui Uranus și ai Gaiei: Coeus, Crius, Cronos, Hyperion, Iapetus, Oceanus (titani) și cele șase fiice: Mnemosyne, Febe, Rhea, Theia, Themis și Thetys ( titanide).

# data[].attributes.body
Un film documentar despre copilăria saxofonistului Mihai Iordache în cartierul bucureștean Titan, în anii ‘70 și ‘80. Filmul este realizat de fiica sa, Medicine Madison.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una dintre cele mai mari statui din România a fost expusă duminică în parcul Titan din Capitală. Lucrarea, înaltă de şapte metri şi jumătate, poartă denumirea de „Calul Titanilor". Statuia a fost făurită din 1600 de kilograme de fier, iar autoarea sa a lucrat timp de trei ani pentru a o realiza.

Vizitatorii parcului Titan din Bucureşti au privit cu mirare creaţia artistei Mihaela Diaconu, care a gândit „ Calul Titanilor" pornind de la ideea de robusteţe, dinamică, mişcare: „ Din punct de vedere compoziţional, am considerat că este mai bine aşa şi să aibă mai multă monumentalitate. Având în vedere că e o structură de 7 metri şi puţin, am vrut să mergem pe verticală cu compoziţia. "

Oficialii dau asigurări că lucrarea nu a costat nici un ban, nu a fost comandată de primărie şi va rămâne în Parcul Titan doar până la sfârşitul acestei luni, adică pe durata Taberei de Creaţie „Sculptura Mileniului III", ocazie cu care a fost realizat şi „Calul Titanilor". „ Acolo e o tabără de sculptură şi arta e o realizare a unor artişti ", a declarat în acest sens George Ivaşcu, purtător de cuvânt al Primăriei Sectorului 3.

„A fost o acţiune cu el (Calul - n.red.), un mic show", a declarat şi criticul de artă Pavel Şuşară. „Lucrarea este în continuare a artiştilor şi, dacă Primăria o să dorească să o achiziţioneze, asta e o problemă pe care o vor decide împreună artiştii cu eventualul beneficiar, cu primăria", a adăugat criticul.

Totuşi, potrivit unui comunicat postat pe site-ul Primăriei Sectorului 3, cele şase lucrări din marmură, lemn şi oţel ar urma să rămână în Parcul Titan:

Tabăra de Creaţie - Sculptura Mileniului 3-Eco-Music-Art se desfăşoară în perioada 10-31 august, în Parcul Titan, cu participarea sculptorilor Bogdan Hojbotă, Misha Diaconu, Carmen Tepşan, Corneliu Tache, Mara Breza şi Titi Ceară.

Atelierele de sculptură se desfăşoară zilnic între orele 9:00-21:00. În fiecare week-end, între orele 11:00 şi 13:00, publicul poate adresa întrebări artiştilor.

Eco-Music-Art este un mixaj de sculptură, muzică şi ecologie, realizat cu participarea Asociaţiei Environ România şi , cu sprijinul WWF România.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Calul Titanilor", una dintre cele mai înalte statui din România, a fost expusă duminică în Parcul Titan din Bucureşti

# data[].attributes.attachment_link.description
Una dintre cele mai mari statui din România a fost expusă duminică în parcul Titan din Capitală. Lucrarea, înaltă de şapte metri şi jumătate, poartă denumirea de „Calul Titanilor". Statuia a fost făurită din 1600 de kilograme de fier, iar autoarea sa a lucrat timp de trei ani pentru a o realiza.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La intersectia bdul Nicolae Grigorescu cu bdul Theodor Pallady, in cartierul Titan, se afla o statuie ce reprezinta un soldat gata de atac.

Este inconjurat de blocuri si marea majoritate a locuitorilor nu stiu istoria acestei statui si o cunosc doar ca punct de reper in zona.

Pentru ca locuiesc in apropierea statuii, mi-am dorit sa aflu mai multe despre ea si iata ce am aflat.

Soldatul din cartierul meu, are o vechime considerabila. Statuia a fost ridicata prin staruinta primarului Constantin M. Branzoi, primar al comunei Dudesti-Cioplea, in anul 1932.

Aceasta a fost realizata de catre sculptorul Spiridon Georgescu (1887 - 1974). Cea mai reprezentativa lucrare a acestuia este "Monumentul Eroilor din Arma Geniului", cunoscuta sub denumirea "Leul" aflata in apropierea Palatului Cotroceni.

Statuia Soldatului a fost ridicata in onoarea eoilor cazuti pentru democratie si libertatea poporului in timpul primului razboi mondial.

Pe placutele laterale ce apar pe soclul statuii sunt insirate spre aducere aminte numele eroilor. Toti acesti eroi cazuti la datorie proveneau din comuna Dudesti-Cioplea. Tot spre cinstirea lor mai multe strazi din zona poarta numele lor. Astfel am mai deslusit un mister din cartierul meu. Sunt multe strazi cu nume de soldati, dar pe placute nu exista nici o alta mentiune in afara numelui. Initiativa de a denumi si redenumi mai multe strazi din comuna dupa eroii sai din primul razboi mondial a apartinut aceluiasi primar, mentionat mai sus.

Pe partea frontala a soclului se afla o scena de lupta inversunata.

Si am mai aflat un lucru interesant despre statuia Soldatului, toti cei inscrisi pe soclul statuii au fost eroii ortodocsi din Dudesti. Pentru eroii catolici din Cioplea a fost ridicat un alt monument, mai mic, aflat in cimitirul catolic din cartier. Nu am ajuns inca sa-l vizitez, dar nu e timpul trecut. Cele mai multe informatii le-am gasit pe acest
blog foarte interesant si plin de informatii valoroase.

Sa ne cinstim eroii, macar cu un gand, atunci cand, in vartejul traiului de zi cu zi, trecem pe langa monumentul ridicat in amintirea eroismului lor.

# data[].attributes.attachment_link.description
La intersectia bdul Nicolae Grigorescu cu bdul Theodor Pallady, in cartierul Titan, se afla o statuie ce reprezinta un soldat gata de atac....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Parcul Alexandru Ioan Cuza, cunoscut și ca Parcul IOR, este unul dintre cele mai mari parcuri din București. Cu o suprafață de 85 de hectare, este al doilea ca mărime din Capitală.
Amenajarea parcului a început în 1965 și s-a terminat cinci ani mai târziu. Înainte de amenajare, secțiunea dinspre strada Baba Novac purta denumirea de „Reconstrucții", iar sectorul dinspre Bulevardul Camil Ressu se chema „Flax".

A fost construit pe locul unei foste fabrici de cărămidă, din nevoia de a le oferi locuitorilor din noul cartier Titan o oază verde în apropiere de casă. În urma săpăturilor, s-a dat de izvoare care au format lacul pe care îl vedem azi.

Venind dinspre actuala stație de metrou Titan spre lac, în stânga era prima baltă formată, numită „flax", iar platoul se termina brusc cu maluri înalte și nisipoase, de unde curajoșii săreau în apă. Încă nu era construit niciun pod.

În momentul amenajării, au fost asanate bălți și smârcuri, draglinele au săpat în perimetrul central, iar marginile au fost umplute ulterior cu resturi rezultate de la construcția noilor blocuri. Flaxul a rămas „nebotezat", până când s-a început construirea cartierului Titan și a preluat și el acest nume.

La plantarea copacilor din parc au contribuit chiar locuitorii din Titan, pe atunci elevi. Mulți dintre ei își plimbă astăzi copiii și nepoții printr-o bucată de istorie personală, pe alei cu copaci sădiți de ei și colegii lor de școală.

Acronimul unuia dintre numele alternative ale parcului, IOR, provine de la numele fabricii Întreprinderea Optică Română, care se află în imediata vecinătate a parcului.

Întreprinderea a fost înființată în anul 1936 și mulți ani a fost singura societate autohtonă cu tradiție în proiectarea și realizarea de aparatură opto-mecanică. În anul 1949 la IOR s-au produs primele lentile de ochelari și în 1954 primul aparat foto.

Unul dintre obiectivele principale ale parculului este lacul Titan, un lac de origine naturală despărțit de podul Liviu Rebreanu în două segmente, denumite Lacul Titan 1 si Lacul Titan 2. Pe lac se găsesc cinci insule numite „Insula Pensionarilor", „Insula Artelor", „Insula Câinilor", „Insula Pescarilor" și „Insula Rațelor"?

În urmă cu ani buni, cel mai înalt deal din parcul Alexandru Ioan Cuza era, de fapt, o insulă. Locurile prin care se plimbă oamenii pe iarbă erau în urmă cu zeci de ani, acoperite cu apă. Astăzi gazonul acoperă mai toată suprafața parcului. Vara se face chiar și plajă în multe locuri.

În parcul Titan veți găsi o întreagă Insulă a cățeilor, un loc amenajat pentru prieteni necuvântători sau mai degrabă neamenajat pentru oameni, în care patrupedele să se simtă ceva mai liberi și unde să poată socializa.

Astfel, câinii crescuți în apartament au parte de mișcarea absolut necesară pentru sănătatea lor. Aici, stăpânii îți pot lăsa câinii fără lesă și pot sta fără grijă. În restul parcului, animalele de companie au acces doar în lesă.

Tot în IOR se găsește Biserica „Pogorârea Sfântului Duh". Lăcașul de cult a fost construit din lemn, în stil maramureșean, între anii 1994-1996 și are o înălțime de 45 de metri. Corpul bisericii este realizat din bârne de brad acoperite cu scândură așezată în caplama, la interior și exterior.

Tâmpla bisericii este și ea lucrată tot din lemn. Biserica este înconjurată, pe exterior, de o serie de icoane pictate pe sticlă. Acestea sunt de un stil asemănător picturii maramureșene. Peste pronaos se află cafasul și un birou parohial, spațiu folosit pentru ocazii festive, ca sala de calculatoare pentru pregătirea copiilor în informatica și ca salon de expoziție de pictură și desen.

În fața bisericii, spre apus, a fost înălțată o clopotniță-baptisteriu. În partea de sud-est se află cancelaria parohiala si scoala de catiheti, ridicată după proiectul arhitectului Anghel Marcu.

„Biserica se contopește cu locul, pare să fie înrădăcinată acolo și să fi crescut odată cu copacii, nicio altă construcție nu cred că ar părea mai familiar parcului"

Parcul IOR este, probabil, unul dintre cele mai frumoase spații verzi din București, are avantajul lacului, accesului foarte facil cu toate categoriile de mijloace de transport în comun.

Parcul este delimitat de străzile și bulevardele Camil Ressu, Liviu Rebreanu, Câmpia Libertății, Constantin Brâncuși, Baba Novac și Nicolae Grigorescu așa că accesul e fie cu metroul, fie cu autobuzul, troleibuzul sau tramvaiul.

Pe timp de iarnă, atât cei mari cât și cei mici se pot bucura și de un patinoar în aer liber. Acesta este situat pe locul unui teren de joacă pentru copii, lângă biserica maramureșeană de lemn de la Titan, la 5 minute de ieşirea de metrou din intersecţie.

Are o suprafață de 480 de metri pătrați, ceea ce înseamnă că aproximativ 150 de persoane pot patina simultan. Mai mult decât atât, accesul este gratuit pentru cei care vin cu patinele proprii.

Locul îți oferă nenumărate posibilități de a-ți petrece timpul liber: puteți să vă plimbați cu vaporașul, hidrobicicleta sau cu o lebădă gigantică pe lac. În plus, locul găzduiește săptămânal târguri tradiționale.

Parcul nu duce lipsă nici de terase, veți găsi cu ușurință un loc unde să vă opriți să beți sau să mâncați ceva. De asemenea, în preajma sărbătorilor sunt deseori organizate concerte și evenimente artistice pe scenele amplasate aici.

# data[].attributes.attachment_link.title
Parcul IOR sau „Minunea din Titan: Un lac, cinci insule și o biserică (DOCUMENTAR)

# data[].attributes.attachment_link.description
VIDEO | Parcul IOR sau „Minunea din Titan: Un lac, cinci insule și o biserică (DOCUMENTAR).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fotografii de Mircea Topoleanu

Am făcut proiectul Ștrăndooț, ca să cercetez bazinele din București.

Dacă mă vezi pe ștrand, întoarce capul după mine și ai răbdare: ceva ce nu vrei să ratezi urmează să se întâmple. Am aproape 33 de ani, 192 de centimetri, 94 de kilograme și mă bălăcesc la fel cum o făceam la 12 ani. Sunt pe ștrandurile din București din 1989, fac niște sărituri la care nu te-ai aștepta să iasă dintr-un asemenea fizic, știu toate bazinele din oraș și cum să mă arunc în funcție de cât de adânc e fiecare, am nevoie de o apă de doar 20-30 de centimetri adâncime ca să fac o tumbă în aer, identific cu ușurință izul interlop din apropiere, știu ce poți mânca fără să ți se facă rău la 40 de grade, înțeleg cu care fete poți să vorbești și cu care nu, știu cu cine te poți antura la bălăceală, chiar dacă nu îi cunoști și am folosit toaletele și bazinele ștrandurilor în toate felurile acceptate și neacceptate și mai ales invidiate.

M-am scăldat în Dâmbovița, în majoritatea lacurilor și în toate ștrandurile din București. Am trăit și m-am bucurat de anii bălăcelii organizate din comunism, apoi, în anii 90, de gloria scăldatului, când orice era posibil, cum ar fi să ne aruncăm din toți pomii în bazinele jegoase ale vremii. În anii 2000, când scăldatul public a început să dispară din cultura bucureștenilor, platforma de la ștrandul Tineretului a fost abandonată și alte ștranduri au fost închise definitiv, am suferit. Dar m-am întors pe ștranduri în 2015, cu proiectul P'afară, din care face parte și capitolul Ștrăndooț, axat pe distracție, antropologie și explorare a ștrandurilor din Capitală. Am vrut să le arăt oamenilor o lume în care am crescut, care mă bântuie de mult timp, un spațiu în care visul libertății unei sărituri în cap se ciocnește simpatic cu realitatea bazinului aglomerat de sub tine.

Istorie: Deși un ștrand cu valoare personală deosebită, locul copilăriei mele fără de care ideea de Ștrăndooț nu ar fi apărut, este un ștrand nou, dat în folosință în vara anului 1990. Distracție: Este unul dintre ultimele ștranduri unde se mai întâmplă bălăceală de modă veche, așa cum era o dată în București scăldatul oamenilor săraci, de la periferie. Când eram mici nu aveam tobogane și spații de joacă amenajate la ștrand, așa că singura modalitate de distracție era să ne transformăm în acrobați și să facem sărituri și tot felul de giumbușlucuri în apă. Astăzi, puțini copii mai au calitățile fizice pentru astfel de sărituri, dar dacă vrei să-i vezi pe „supraviețuitori" cum se joacă, vino pe Văcărești.

Sexy: Fete frumoase, coborâte din raiul din Berceni în oala fierbinte din Văcărești. Băieții sunt foarte masivi și musculoși, semn că gena lui Coco Anghel, Dumnezeu să-l ierte!, primul naș al Clanului Sportivilor, încă e aici. Nota: 9/10

Istorie: Construit odată cu cartierul, în anii '60, ștrandul se găsește în inima Giuleștiului, la stația de tramvai Copșa Mică. E singurul ștrand din București încă de stat, aflat în îngrijirea Administrației Lacuri Parcuri și Agrement București, este mic, cu o capacitate de două sute de oameni și un singur bazin, recondiționat.

Distracție: Nu sunt tobogane, nici spații de joacă amenajate, dar nici nu e nevoie, copiii din Giulești fac atmosfera perfectă. Aici observi cea mai de modă veche bălăceală din București. Sunt prietenoși și dornici să se scalde cu tine. Au fost impresionați de săriturile mele, iar ăsta e cel mai valoros compliment pe care l-am primit vara asta. Sexy: Doar dacă ești pedofil și vrei să te însori sau să ajungi la pușcărie. Nota: 8,5/10

Istorie: Cel mai vechi ștrand de cartier, construit la sfârșitul anilor '50 - începutul anilor '60, odată cu cartierul Balta Albă. Cara e originalul „trei ligheane", cu trei bazine legendare, cunoscute sub denumirile locale de Olimpicu', Trefla și Fasolea.

Distracție: Deși locul e minunat, cu un potențial uriaș și o tradiție pe măsură, ștrandul cu o suprafață de cinci hectare a fost concesionat către Nelu Cuza, bossul clanului Cuza, fost membru PSD, trecut ulterior de partea primarului Liviu Negoiță și a PDL-ului. Vodă l-a transformat într-un fel de piscină/club/local pentru un public apropiat conducerii și deloc prietenos cu străinii. Olimpicul și Trefla sunt dezafectate, iar personalul ștrandului mi-a spus că abia la anul vor redeveni funcționale.

E o poveste cum că, spre sfârșitul anilor 2000, fiul cel mare al lui Nelu Cuza, Gilbert, ar fi intrat cu sabia în bazin ca să-și rezolve socotelile cu un dușman și toată lumea de pe ștrand a luat-o la fugă. Distracția e la limita supraviețuirii, în schimb panica e mare.

Sexy: Dacă știi să explorezi cu coada ochiului, merită să fii atent, sunt fete frumoase în Balta Albă. Dar dacă nu ai antrenament la așa ceva și când faci contact vizual se prinde toată lumea din jur unde te uiți, mai bine renunți, că nu se știe ce mai rămâne din tine, poate sfârșești zidit în bazine.

Istorie: Foarte popular în anii '90, ștrandul a fost construit odată cu Lacul Morii și cu taluzarea Dâmboviței, între 1985-1986. Pe vremuri era faimos pentru coada care se făcea „la sărit gardu'" - lumea nu voia să plătească intrarea și săreau târcolul pe partea dintre ștrand și Dâmbovița. Coada putea fi văzută de cei care treceau peste Dâmbovița pe podul de la Ciurel și din tramvaiul 41.

Conducerea ștrandului nu a reușit să găsească o soluție pentru ca lumea să nu mai sară gardul ștrandului, așa că a acoperit gaura din gard cu o tonetă. Distracție: În prezent, ștrandul a devenit cel mai mare parc de distracții cu apă din oraș. A fost concesionat în anul 2010 lui Cristi Borcea, fostul acționar ale echipei Dinamo București. Borcea e un fel de rege al ștrandurilor din București, are în concesiune mai multe ștranduri din oraș prin diverși interpuși și membri ai familiei.

Crângași a intrat în administrarea lui Borcea în 2010 și în 2014 a fost inaugurat noul ștrand Magic Place. Are mai multe spații de joacă, bazine pentru copii, plaje artificale, singurul bazin cu valuri artificiale din București după ce faimosul bazin de la Hotel Lido a ajuns o ruină și 11 tobogane cu apă, construite de o societate italiană. E un loc de distracție după standardele anului 2015 și un loc recomandat dacă vii cu gașcă. Intrarea e 30 de lei în timpul săptămânii și 50 de lei în weekend. În weekend vin în jur de 2 500 de bucureșteni, după cum mi-a povestit unul dintre cei nouă salvamari ai ștrandului. Crângași deține, probabil, recordul absolut de aglomerație. Vara trecută, pe 15 August, de Sfânta Maria, s-au vândut 4 500 de bilete. Sexy: La cât de multă lume e aici, e imposibil să nu vezi și femei bune și băieți frumoși. Stai cu ochii pe plaja artificială, acolo se expune marfa. Nota: 7,5/10

Istorie: Istoria ștrandului Tineretului, fost Kiseleff s-ar scrie în mai multe volume. Este cel mai vechi loc de scăldat din București și un monument de arhitectură Art-Deco neconservat și aproape în paragină, lucrare a arhitectului Marcel Iancu. Ștrandul Kiseleff a fost construit în anul 1929 la rugămintea regelui Ferdinand către Primăria București, pentru că bucureștenii nu aveau un loc de scăldat, iar sportivii de performanță nu aveau o bază sportivă unde să-și desfășoare antrenamentele și competițiile specifice.

Lucrările au început în mai 1929, iar ștrandul Kiseleff a fost deschis pe 6 iulie în același an, fiind finalizat în numai 52 de zile. La momentul respectiv, Kiseleff era cel mai mare bazin din Europa și a fost mereu prezent în presa interbelică ca un loc de distracție, monden și bază sportivă. Denumirea i-a fost schimbată în Tineretului în 1948, o dată cu venirea comuniștilor la putere și de atunci a suferit numeroase modificări, astfel încât în prezent nu a mai rămas din proiectul inițial decât intrarea principală, abandonată și în ruină. Este cel mai iubit ștrand din București, locul unde eu am învățat să înot, unde am făcut polo și sărituri în apă. Pentru că era și o bază sportivă și un loc cu o bogată încărcătură istorică, trecerea lui în privat era una mai dificilă și a fost nevoie de două Distracție: Suprafața ștrandului s-a înjumătățit din cât era la sfârșitul anilor `80, iar pe fostul domeniu au apărut tot felul de privați care nu au nicio legătură cu scăldatul. Afacerea Tineretului se descoase în felul următor. În anul 1999 Tineretului ajunsese în paragină, statul nu mai era capabil să-l administreze. hotărâri de guvern pe care le-a înaintat Crin Antonescu pentru ca să se poată întâmpla. Ștrandul, cu o suprafață totală de 99 000 de metri pătrați a fost luat în vizor de omul de afaceri Puiu Popoviciu, care avea planul să-l desființeze și pe domeniu să dezvolte un proiect imobiliar. Popoviciu se folosește de o rețea de societăți și reușește să ia în concesiune ștrandul pe o perioadă de 150 de ani.

Dar afacerea se oprește aici, datorită presiunilor și a dezvăluirilor din presă, omul de afaceri este împiedicat să-și ducă planul imobiliar la bun sfârșit. Astfel începe să dea în administrare, la rândul lui, porțiuni din domeniul ștrandului către alți dezvoltatori. Bazinele rămân, totuși, neatinse, cu două excepții: bazinul cu platforma de sărituri în apă rămâne dezafectat pe motiv că în România nu se mai practică sărituri în apă, iar peste cel mai mare bazin al ștrandului Tineretului este construit în 2010 clubul Player cu acționar majoritar Alin Pandele. Ștrandul este, în acest moment, parțial salvat, în timpul săptămânii se desfășoară cursuri de înot și antrenamente de polo. Între bazinul de inițiere înot și cel de polo se află un pod din lemn și, paradoxal, deși nu mai există platforma de sărituri, Tineretului rămâne cel mai bun ștrand pentru sărituri în apă. Sexy: Tineretului a fost dintotdeauna un loc preferat de clasa socială peste medie a Bucureștiului, public care se menține și acum. E un loc liniștit și destul de sexy, cu fete frumoase, iar la băieți nu mă pricep. Nota: 8/10

Istorie: E un ștrand mic, de cartier, la fel ca Giulești. Amenajarea cartierului Militari a început în anii '60 și a fost gândit de comuniști ca unul dintre principalele cartiere muncitorești din București. Ștrandul este construit spre sfârșitul anilor `70, o dată cu ridicarea ultimului tronson al cartierului: Gorjului-Apusului-Veteranilor.

Are un singur bazin și a fost concesionat pentru prima dată în urmă cu 8 ani. Primul patron a decedat, iar ulterior a fost preluat de alții care au renunțat rapid la afacere. Asta până în acest an când ștrandul a intrat și el în imperiul ștrandurilor Borcea. Planul este ca lucrările la ștrand să înceapă cât de curând și promisiunile sunt că vara următoare Uverturii va fi reamenajat și complet funcțional după rețeta Borcea, șeful ștrandurilor din București. E un loc special, cu o încărcătură locală deosebită, abia aștept să-l văd funcțional. Ștrandul are o capacitate de aproximativ 300 de persoane. Momentan este dezafectat. Distracție: - Sexy: - Nota: -

Istorie: Moghioroș este cel mai vestic ștrand de la noi din oraș și, deși aflat la celălalt pol față de Titan, este cunoscut local tot sub denumirea de „trei ligheane". Moghioroș este, însă, mai nou decât Titan. La fel ca Militari, cartierul Drumul Taberei e unul comunist, destinat inițial tot clasei muncitoare. În mijlocul cartierului s-a amenajat parcul Moghioroș, pe o suprafață de 30 hectare și, în cadrul acestuia, în anul 1976 s-a construit ștrandul, cu trei bazine și o capacitate de 2 500 de oameni. La amenajarea ștrandului s-a folosit aceeași tehnică ca la Titan, pământul excavat pentru construirea bazinelor și a instalațiilor a fost folosit pentru modelarea unui deal artificial în jurul ștrandului, unde lumea să stea tolănită la plajă. Este un ștrand foarte iubit de oamenii din cartier.

Distracție: Ștrandul a fost dat în exploatare în luna aprilie a anului 2002 societății SC AQUA SUMMER SRL, controlată tot de Cristi Borcea. Locul este o versiună inițială, mai ieftină, a ceea ce avea să devină ștrandul Crângași în urmă cu un an. Moghioroș e un aquaparc de cartier, cu patru tobogane cu apă, bazin pentru copii și spațiu de joacă și o grămadă de șezlonguri care fac ca ștrandul să arate ca o mare plajă din plastic. Atmosferă neprietenoasă e și aici, la fel ca pe Titan, doar că nu începi să te simți în potențial pericol decât după ora 18, atunci când lumea începe să plece și la ștrand nu mai rămân decât „oamenii locului".

Am înghețat în ultimul hal într-un bazin de nitrogen, ca să mă simt mai fericită

Bazinele au fost reamenajate dar nu sunt adânci, iar riscul de alunecare e crescut, așa că e cel mai neinspirat loc din București dacă vrei să faci sărituri. În incinta ștrandului există un restaurant la care găsești orice fel de mâncare populară pentru clasa de mijloc, de la pizza și mici, la ciorbă de burtă și hamsii. În urmă cu o lună de zile, membrii ai clanului Cuza, care dețin Titan, au fost văzuți și pe Moghioroș Sexy: Cu siguranță, cel mai sexy ștrand din București. Cel puțin în ceea ce privește femeile. O fi vreo genă secretă în Drumul Taberei, ceva rămas de pe la fosta fabrică de textile Tricodava, cine știe. Nota: 7/10 Citește și alte chestii despre înot și bazine:
Bărbatul care a transformat în sport plonjatul-ghiulea în bazin
Am fost în Japonia, la un spa de vin
Țintea, nămolul și vrejul de fasole

VICII x DELICII

Prin abonarea la newsletter-ul VICE confirmi că ești de acord să primești mesaje de la VICE care pot include uneori reclame sau conținut sponsorizat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Am fost prin ștrandurile din București, ca să aflu care e cel mai bun

# data[].attributes.attachment_link.description
Am făcut proiectul Ștrăndooț, ca să cercetez bazinele din București.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă.
Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține.

Haideți, Tineri Titani! (în engleză Teen Titans Go!) este un serial de animație american dezvoltat de Aaron Horvath și Michael Jelenic pentru Cartoon Network. A avut premiera pe 23 aprilie 2013, și este bazat pe echipa de supereroi fictivă din benzile desenate DC Comics. Serialul a fost anunțat urmând popularității scurtmetrajelor DC Nation New Teen Titans. Serialul este produs de DC Entertainment și Warner Bros. Animation, cu serviciile de animație fiind realizate în Canada de Bardel Entertainment și Copernicus Studios.

Având un stil de animație diferit, Haideți, Tineri Titani! servește drept un serial spin-off comedic cu puțin la deloc relații cu serialul original Tinerii Titani (deși unele referințe sunt incluse pentru fan service comedic) sau oricare alte media din franciza DC Comics. Multe personaje DC fac apariții cameo și se fac aluzii la ele în fundal. Distribuția principală din serialul original își reiau rolurile lor. Serialul explorează ce fac Titanii când stau în jurul turnului.

Premiera în România a fost în 10 februarie 2014 pe canalul Cartoon Network. Pe 1 ianuarie 2018 sezoanele 1, 2 și 3 ale serialului au fost adăugate pe platforma Netflix România, complet needitate și necenzurate. Treptat, celelalte sezoane sunt adăugate.

Un film lungmetraj, Haideți, Tineri Titani, la film! (în engleză Teen Titans Go! To the Movies), a fost lansat în cinematografe pe 27 iulie 2018.

În 2021, Cartoon Network a anunțat un serial spin-off bazat pe episoadele The Night Begins to Shine.

În acest serial este vorba de aceiași cinci eroi adolescenți pe care deja îi cunoașteți, cu aceleași superputeri, dar mult mai ciudați, amuzanți, leneși, nebuni și glumeți. Dar Robin este foarte supărat când titanii nu-l ascultă, plus că are probleme cu controlul și este puțin ciudat, dar ceilalți sunt și mai ciudați decât el.

Protagoniștii din Haideți, Tineri Titani! sunt aceiași cinci eroi adolescenți pe care deja îi cunoașteți. Robin este și acum liderul grupului, el reprezentând un ajutor de nădejde al lui Batman care a fost însărcinat cu o echipă de membri de vârsta lui.

Robin este un perfecționist, puțin nebun și instabil din punct de vedere emoțional, având și un complex de inferioritate pentru că este singurul membru al echipei care nu are puteri. El e îndrăgostit de Starfire. El este foarte nemulțumit și supărat când titanii nu-i ascultă ordinele. Este principalul membru al grupului, motiv dat de autoritatea sa pricepută.

Raven este fata demonică și sarcastică a grupului, care vrea să fie lăsată singură, este fiica lui Trigon și atunci când se enervează, i se înroșesc ochii și i se ascut dinții, transformându-și vocea într-una demonică. Are o pelerină violet. Personalitatea ei seamănă cu cea a lui Anais din Uimitoarea lume a lui Gumball și cu a lui Amanda din Dr. Super Pantaloni. Ea este descrisă ca fiind ceva cu adevărat înspăimântător, care te duce cu gândul la cele mai bântuite locuri din lume. Ea a devenit dușmancă de la naștere, iar acum e dușmancă dacă se enervează sau poate din pricina sarcasmului, sau din motiv că e demon poate. Ea e cel mai malefic membru al grupului, motiv dat de sarcasmul ei de influență nefastă. Spre deosebire de ceilați membri, ea știe, poate din cauza sarcasmului.

Starfire este cea de-a doua fată a grupului, aceasta fiind de fapt o extraterestră de pe Tamaran care se chinuie să se integreze în societatea umană. Robin o place foarte mult, dar nu când se enervează, căci atunci ochii săi se înverzesc, la fel și pielea. Animalul ei de companie se numește Silky. Ea e cel mai optimist membru al grupului.

Cyborg reprezintă ciborgul jumătate om jumătate robot, fiind un băiat de obicei calm care-și iubește prietenii foarte mult și care ar face orice pentru ei. El este adesea mai interesat să mănânce pizza și să joace jocuri video alături de prietenul lui cel mai bun, Beast Boy, lăsând luptele cu răufăcătorii pe locul doi de oricâte ori poate. El are o mașină. Iubita lui e Jinx, o infractoare din Stup. Replica lui e Booyah. Alături de Beast Boy, ei sunt cei mai leneși membri ai grupului.

Beast Boy, ultimul dar nu cel din urmă membru al echipei de titani, este un băiat verde și cel mai bun prieten al lui Cyborg. El preferă să se uite la televizor și să mănânce murături, dar și legume, iar când se luptă se poate transforma în tot felul de animale care-l ajută în luptă, acestea fiind mereu verzi ca el. Îi place foarte mult Tofu și Burrito. Este vegetarian și urăște carnea.

Silky, este animalul de companie al lui Starfire și mascota tinerilor titani.

Dublajul a fost realizat de studiourile BTI.

Florian Silaghi - Robin, Speedy

Anca Sigmirean - Starfire

Adrian Moraru - Narator (ep. 6), Spiritul canapelei, Pain Bot, Ed

Iulia Tohotan - Terra, Batgirl

Gabriela Codrea - Mas și Menos, Mama M, Bătrânică

Petre Ghimbășan - Narator (ep. 22, 23, 35), Bastonul magic, Bumerang

Ioana Dagău - Kitten, Jayna, Perry, Sparkleface

Sorin Ionescu - Trigon, Killer Morth, Zan, Doctor Light, Pasăre #1, Brother Blood

Rin Tripa - Gizmo, Spiritul canapelei sportive

Alina Leonte - Jinx, Conchita Fernandez

Carina Chereji - Butterbean

Adrian Locovei - Spiritul canapelei (ep. 28)

Ion Ruscuț - Copacul univers, Regele magiei, Fostul soț al Conchitei

Răzvan Vicoveanu - Bumerang (ep. 45), Pasăre #2

Dublajul a fost realizat de studioul Ager Film.

Viorel Ionescu - Robin, Băț (ep. 45), Puști (ep. 60), Scooby-Doo (ep. 256)

Adina Lucaciu - Starfire, Blossom (ep. 144)

Ioan Andrei Ionescu - Cyborg (sezoanele 1-5)

Gabriel Costin - Cyborg (ep. 259-prezent)

Raul Stănulescu- Beast Boy, Jelly Roll, Mas și Menos (ep. 157)

Tomy Weissbuch - Beast Boy

Răzvan Georgescu - Trigon, Vegetor (ep. 68), Moartea (ep. 60), Spiritul halloween (ep. 71), George Washington (ep. 56), Doctor Light (ep. 57), Gumdrop Goblin, Control Freak, Spiritul canapelei sportive, Detectivul Chimp, Managerul (ep. 15), Virusul (ep. 73), Bătrân, Regele magiei (ep. 51), Vrăjitorul păpușă (ep. 52)

Andra Mărgineanu - Mama Natură (ep. 59), primul monstru (ep. 63), Sandvișul perfect (ep. 66), Sparkleface, Jayna, Terra (sezoanele 1 - 2), Parry

Anca Iliese - Blackfire (ep. 53), Jinx, Prezentatoarea (ep. 56), Doctor (ep. 73), Bătrânică, Fata Robin, Rose Wilson, Conchita Fernandez, Butterbean, Batgirl

Damian Victor Oancea - Fratele Sânge-Viu (sezoanele 1 - 3), Aqualad, Doctor Light, Nightwing, Spiritul canapelei, Más și Menos, Birdarang, Întunecatul Robin, Fostul soț al Conchitei

Eugen "Geo" Morcov - Fratele Sânge-Viu (sezoanele 4 - prezent), alte voci

Grațiela Ene - John (ep. 70)

Isabela Neamțu - Klatak (ep. 69)

Tiron Valentino - Brian (ep. 58)

Andra Gogan - Creierul lui Starfire (ep. 61), Groaznica Teri (ep. 62), al doilea monstru (ep. 63)

Viorel Cojanu - Gizmo (sezoanele 1 - 3), Zan, Zippy, Speedy, Clasic Robin

Lucian Ionescu - Gizmo (sezoanele 4 - prezent)

Vlad Constantinescu - Copilul Fulger (ep. 87)

Cristian Simion - Billy Numerosul (ep. 101)

Alina Teianu - Bubbles (ep. 144)

Raluca Botez - Buttercup (ep. 144)

Ionuț Grama - Mojo Jojo (ep. 144)

Andreea Gaica - Blackfire, Supergirl, Beast Girl (episodul titlurar)

Cătălina Chirțan - Terra (sezonul 5), Wonder Woman, Daphne (ep. 256)

Traducerea: Anca Florescu

Regia: Ioan Apostol (sezoanele 1 - 3), Viorel Ionescu (sezoanele 4 - prezent)

Inginer de sunet: Ioan Sandache (sezoanele 1 - 3), Linda Șaitoș (sezoanele 4 - prezent)

Episoadele 81, 234, 257 și 262 nu au fost difuzate de Cartoon Network în România, datorită conținutului neadecvat și cu conotații sugestive. Episodul 81, însă, a fost pus disponibil pe Netflix dublat în română, și la fel a fost și cu celelalte ulterior.

# data[].attributes.attachment_link.description
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă. Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține. Haideți, Tineri Titani! (în engleză Teen Titans Go!) este un serial de animație american dezvoltat de Aaron Horvath și Michael Jelenic pentru Cartoon Network.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Am aflat că în memoria decrețeilor din Titan, dar și a celor mai batrâni, cartierul păstrează o aură paradisiacă, ademenitoare, cu blocuri modernist socialiste cu vedere la lac, un orășel titanic dintr-un mare oraș, cu "grota" (domeniul "zeuților"), ba chiar și cu un avion adus de Tarom, în care se afla o cofetărie doldora de amandine, desigur. Mega-cartierul Titan era paradisul "zeuților", feriți de părinți de realitățile "societății multilateral dezvoltate și înaintarea României spre comunism". Mai jos, istoria cartierului Titan și felia de amintire a muzicianului de jazz, Mihai Iordache. Iordache, saxofonistul care poartă Titanul în inimă și l-a făcut mai celebru decât era.

piesa Iordache a copilărit și a crescut în Titan. A pus amintirile din grădina memoriei sale în două albume de jazz,"Suita Titan" și "Zeuții", muzica acestuia din urmă fiind inspirată de poemele prietenului său, poetul, textierul și antropologul Florin Dumitrescu, apărute în volumul Dodii. Încă de la începutul anilor '90, Florin a scris texte pentru Timpuri Noi, apoi a devenit textierul Sarmalelor reci, de la "Țara te vrea prost" la "Șpriț de vară". În ultimii ani a colaborat deseori cu cantautorul Dan Manciulea, de exemplu la „Am înfrânt".

"Timpul stă în loc și-n timp stă locul / Aleea, parcul, blocul / În Titan "

"Fructele stau ascunse-n sarafane / Stelele-s mentosane / spațiul verde-i jungla lui Sandokan / Și lacul e un Ocean/ În Titan / Timpul stă în loc și-n timp stă locul / Aleea, parcul, blocul / În Titan/ Câini albaștri și copii zburători / Te-așteaptă-n lumea lor / În Titan/ Poți urca Everestu-n salturi / De pe un versant pe altul / În Titan/ Citadele cu spirale de melc/ I-așteaptă pe cei ce petrec / Titanul, / Edenul", versuri de Florin Dumitrescu pentru melodia „În Titan" .

În mitologia greacă, titani au fost numiți feciorii lui Uranus și ai Gaiei, prima generația divină de semizei. În mentalul vremurilor comuniste, Titanul era spațiul utopic cu arhitectură modernist socialistă pentru mase, cel mai mare cartier bucureștean, statement pentru orânduirea comunistă.

Iordache (Mihai Iordache) a copilărit și a crescut Titan în anii '70-'80, ca parte a boom-ului demografic produs de decretul nr. 770 din anul 1966, act care interzicea întreruperea de sarcină și viza creșterea accelerată a populației, în mod abuziv, singura măsură de acest fel din toate țările aflate sub dominația sovietică.
Mai jos, filmul despre Titan și Suita Titan, realizat de fiica lui Iordache:
"Mințile generației mele au început să se deschidă spre lume într-o societate care se închidea din ce în ce mai mult în ea însăși"

Iordache: Construit de arhitecți inspirați de arhitectul Le Corbusier în anii '60, cu spații largi și cu un parc imens, doar pe jumătate amenajat în acele vremuri, cartierul Titan (sau Baltă Albă) a fost locul unde am descoperit lumea, între marșurile patriotice pe care trebuia să le cântăm la școală, ecourile vagi ale mișcării hippy care ajunseseră și la noi și casetele pe care le copiam unii de la alții. Mințile generației mele au început să se deschidă spre lume într-o societate care se închidea din ce în ce mai mult în ea însăși. Muzica albumului evocă acele vremuri, așa cum le-am trăit eu. E vorba de jocurile copilăriei, de strigătele celor care te scăpau de fiare vechi sau sticle goale, de vizita lui Nixon, de prietenii mei și de parcul I.O.R, de serialele polițiste de la televizor.

În vara anului 1969, Nicolae Ceaușescu l-a dus pe președintele SUA, Richard Nixon, să vadă măreața realizare Titan

Atât de ofertant era Titanul proaspăt construit (acolo unde nu demult erau mlaștini și câmp), cu parcuri amenajate, lacuri, cu mii de copii voioși și blocuri noi încât, în vara anului 1969, Nicolae Ceaușescu l-a dus pe președintele SUA, Richard Nixon, în inima cartierului, să se mândreasca cu mărețele realizări.

Sâmbătă, 2 august 1969, a aterizat la București președintele Statelor Unite ale Americii, Richard Nixon. Era pentru prima dată când un președinte american vizita o țară comunistă, după cel de-al Doilea Război Mondial. După estimările Miliției, peste un milion de bucureșteni au scandat că vor pace și au salutat "cu multă caldură" prietenia româno-americană, fapt de neconceput pentru acele vremuri.

Mobutu Sese Seko a vizitat tânărul cartier Titan și i-a oferit lui Ceaușescu marele cordon al Ordinului Leopardul, fix ce-i lipsea

Richard Nixon a vizitat Piața Obor, cartierul Titan și Muzeul Satului. Cu un an în urmă, Nicolae Ceaușescu condamnase invazia trupelor rusești în Cehoslovacia și era privit de lumea liberă drept un disident față de Kremlin. Nixon și Ceaușescu s-au plimbat într-o mașină deschisă; știm și ce a mâncat la prânz președintele SUA: spumă de crab, friptură de vrăbioară garnisită cu legume, salată de roșii și prăjitură cu coacăze. Un an mai târziu, în 1970, președintele dictator al Zairului, Mobutu Sese Seko, a vizitat tânărul cartier Titan și i-a oferit lui Ceaușescu marele cordon al Ordinului Leopardul.

Cu un efort titanic, în anii '60 începe construcția mega-cartierului muncitoresc Titan, la periferia orașului, zonă dominată de blocuri cu 4 și 9 etaje, cu dotări socio-culturale și spații verzi generoase, distanța minimă dintre blocuri fiind de 30 de metri. Cartierul Titan avea toate trăsăturile arhitecturii realist-socialiste, care trebuia să fie utilă, funcțională, masivă, iar blocurile să fie prevăzute cu spații de utilitate publică.

Parcul IOR, coroana verde de pe fruntea Titanului

Coroana Titanului a fost și este Parcul IOR, inaugurat în anul 1970, după lucrări care au durat 5 ani. Denumirea vine de la numele Fabricii Intreprinderea Optica Română, care se află lângă parc. I.O.R este compus, din două parcuri -Titan și IOR, azi Al. I. Cuza. Lucrările de amenajare au început în 1965, până la podul care desparte cele două zone ale parcului. Au fost acoperite gropile, decopertat terenul și a fost adus pământ din alte zone. Primele nuclee ale parcului au fost realizate prin forța de muncă a muncitorilor din intreprinderi și, în mare parte, a elevilor.

Despre măcelul de azi al arborilor din Parcul I.O.R, vezi aici:: "Bucureștiul pierde un plămân verde". După măcelul copacilor din Parcul IOR, locuitorii din Titan continuă lupta pentru aer curat la ei în cartier | "E viață în IOR!". Interviu

"Știu această zonă încă de pe vremea ocupației sovietice. Copil fiind mergeam cu tata în fiecare zi la zarzavagii bulgari care produceau răsaduri de legume (cei cu casele din paiantă), pe care le vindeau la prețul unui bilet de tramvai (25 de bani pe răsad). În anul 1955, era un podeț de lemn peste care treceau căruțe cu cai și, mai rar, molotoave de la fabricile de cărămidă. De la pod, spre viitoarea Poștă Titan, era un an grâu, un an porumb, iar de acolo, până la Betoniera Momearca, erau livezi, în special, de cireși. Drumul de căruțe (îi zicea Drumul Murgului), o lua de la podeț în diagonală până la Cimitirul de lângă capătul tramvaiului 18, unde era talcioc în fiecare duminică. În anul 1964, m-am mutat în Balta Albă și, de atunci, știu exact tot ce s-a întâmplat în zona parcului. Vara mergeam dimineața la pescuit de caras și caracudă, după care urma o baie; era o plăcere să sari de pe platoul înalt direct în apă. Din podeț rămăseseră numai pilonii de lemn de la capete care, ulterior, au dispărut și ei, își amintește Constantine Constantine pe pagina "Prietenii Parcului IOR".

"Podul a apărut că o necesitate, la începutul anilor '70. În 1974 am participat personal la montarea dalelor hexagonale în zona Flacs. Veneau tineri de pe Platforma chimică și elevi de la lice și grupuri școlare. Apropos, Flacs și Reconstrucției erau numele celor două fabrici de cărămidă. Din turmele de bivolițe ce zăceau în smircurile de la baltă Flacs prin anul 1966, mai rămăseseră doar cîteva. M-am mutat din Baltă Albă în anul 1984. La cum arată zona în anii '60 -'70, și la cum arată în prezent, este de departe cel mai frumos parc din București. Am comentat pentru posteritate", Constantine Constantine pe pagina "Prietenii Parcului IOR".

Cartierul Titan a fost locul copilăriei muzicianului Iordache și tema albumului "Suita Titan", pentru care fiica domnului Iordache a făcut un film documentar.

Iordache: Să-l întrebăm pe prietenul meu, Florin Dumitrescu. Eu l-am rugat să-mi scrie ceva frumos despre Titan pentru singura piesă vocală de pe albumul „Suita Titan", un fel de odă, el a scris, și mi-a plăcut foarte mult.

"Pentru că numele de Titan suna foarte glorios, credeam că este o invenție de-a comuniștilor"

Iordache: Nu am fost întotdeauna pasionat de muzică, nu am avut o cameră tipică de adolescent, plină cu postere și mai știu eu ce. Camera mea a trecut prin tot felul de forme, am fost pasionat la început de mașini, apoi de arhitectură și de artă modernă, care încă mă pasionează, și așa a început povestea mea cu muzica. În perioada liceului, alături de Florin Dumitrescu, am descoperit curentele artistice ale secolului al XX-lea, eram foarte interesați de suprarealism și de dadaism. Astfel, ne-am descoperit și noi anumite înclinații artistice.

Albumul "Suita Titan" a fost înregistrat în concertul de la ARCUB

Iordache: Aveam deja câteva piese compuse despre cartierul Titan, care nu-și găsiseră locul pe niciunul dintre cele patru sau cinci albume ale mele dinainte. De fapt, nu știu câte erau despre Titan și câte erau despre copilăria mea din Titan. La un moment dat, prin anul 2017, pianistul Lucian Ban, cel care organiza seria de concerte Jazz numită Artist in Residence, la ARCUB, mi-a propus să vin să cânt la ARCUB. M-am gândit la cum aș putea să vin într-o formulă cât mai restrînsă, pentru că bugetul era limitat, dar nu foarte mic. Lucian mi-a spus că, de fapt, ar dori să fac o lucrare nouă, cu o formație puțin mai mare care să includă suflători, pentru că în acea perioada îi plăcea cum scriam pentru suflători. Văzând că nu scap cu o formulă de duet sau de trio, cum mă gândeam eu, mi-am zis că este o ocazie bună să termin acest ciclu de melodii despre Titan, pe care îl aveam început. Am înregistrat discul, practic, în concertul de la ARCUB, cu mine la saxofon alto și bariton, Daniel Torres la saxofon tenor, Vlad Simon la trompetă, Dan Mitrofan la chitară, Adi Stoenescu la orgă electronică și Tavi Scurtu la baterie.

Iordache: "La Grotă" era exact ceea ce povestește prietenul meu, Gabriel Grigore, în documentarul realizat de fiica mea despre geneza albumului, un loc dintre blocuri, lângă spațiul verde, unde stăteam și povesteam. Eu nu fumam pe vremea aceea, dar se fuma destul de mult. Se cânta la chitară, se făceau lucruri din acestea pe care le fac uneori adolescenții nesupravegheați.

"Copilăria are tendința de a avea așa, o aură paradisiacă, pentru că toată lumea are grijă de tine"

Iordache: A fost perioada când eram mici, iar când ești mic ești foarte protejat; copilăria are tendința de a avea așa, o aură paradisiacă, pentru că toată lumea are grijă de tine. Abia din anii '80, sau poate chiar de prin '77, am început să ne dăm seama un pic pe ce lume trăim, să ascultăm mai atenți discuțiile din casă, să începem să le înțelegem, să fim atenți la ceea ce vorbeau părinții noștri. De multe ori vorbeau despre ce n-au găsit de cumpărat, câteodată și despre deciziile aberante ale lui Ceaușescu. Momentul în care mi-am dat seama că și în alte familii se discută aceleași lucruri s-a întâmplat cam prin clasa a V-a. Vorbeam cu prietenul meu cel mai bun de pe vremea aceea, Cătălin, și așa am aflat că și lui îi spun părinții ca anumite chestii, care se discută în familie, să nu le spună la școală.

"În ultimii ani de comunism, cei mai mulți din generația mea păreau să considere că lucrurile nu aveau să se schimbe niciodată"

Iordache: În principiu, fiind foarte tineri, perioada aceea nu ne-a afectat foarte tare, sau cel puțin așa ni se părea atunci. Îmi amintesc foarte bine că, în ultimii ani de comunism, cei mai mulți din generația mea păreau să considere că lucrurile nu aveau să se schimbe niciodată și adoptau un fel de resemnare pragmatică combinată cu hedonism. Cum ar veni, dacă tot nu se întâmplă nimic, și dacă ăștia aveau să rămână la putere toată viața noastră, de ce să nu ne distrăm? Am pierdut mult timp.

Titan, cartier comunist cu față umană

B365.ro: Spre deosebire de alte cartiere, Titanul este unic? Cum îl percepeați?

Iordache: Poate fi comparat cu Drumul Taberei, pentru că amândouă sunt cartiere făcute în perioada aceea de semi-deschidere din anii '60; se practica pe atunci ceea ce se numește urbanism liber. România semnase Carta de la Atena, care stabilea cât spațiu îi trebuie omului ca să trăiască și urmărea celor patru funcțiuni majore: locuire, muncă, loisir și circulație. Carta de la Atena stabilea un fel de raport între înălțimea blocurilor și distanța dintre ele, așa că Titanul a fost construit drept un cartier plin de spații verzi și cu blocuri mai normale, mai umane, decât cele construite mai târziu în cartierele Militari sau Pantelimon. După cutremurul din 1977, în anii '80, au început să se îndesească blocurile, dar nu au apucat să strice cu totul forma șaizecistă a cartierului. Eu în liceu, cam printr-a zecea, mi-am dat seama că vreau să dau examen la Arhitectură și am început să fiu mai atent la cartierul în care locuiesc. Am început să văd lucruri, mi-am dat seama că stai, noi trăim chiar în utopia arhitecturii socialiste, cu ideea asta a „grijii pentru om" . Mi - a plăcut cartierul încă de atunci, fiindcă începusem să înțeleg cum stă treaba cu construcțiile și cu arhitectura pentru mase.

"A existat acea furie anticomunistă a anilor '90, care s-a revărsat și asupra chestiilor absolut decente, cum este cartierul Titan"

Iordache: Mi se pare puțin trist, pentru că, după 1989, s-a dovedit că lumea nu aprecia deloc arhitectura șaizecistă a Titanului, n-au respectat-o niciunul dintre primarii de după '90 și, dintre locuitorii Titanului, foarte puțini. A existat acea furie anticomunistă a anilor '90, care s-a revărsat și asupra chestiilor absolut decente, cum era cartierul Titan. Toți spuneau că am fost înghesuiți de comuniști în "cutii de chibrituri", erau lucruri care se spuneau inclusiv în familia mea. După 1989, au început să se facă tot felul de combinații financiare și imobiliare și să se strice lucruri care funcționaseră ani de zile. De exemplu, una dintre primele chestii care a picat a fost Complexul Gloria, un centru de cartier cu magazine de tot felul, cinematograf, parcă și un restaurant. Altă chestie care ar fi fost foarte utilă acum și care, până la urmă, s-a dus naibii a fost Ștrandul Titan, care a ajuns în mâna unor investitori privați. Dacă țineți minte, mantra liberală a anilor '90 era că "statul este cel mai prost administrator". Acum, acolo este un teren viran, din pricina lăcomiei unor așa-ziși investitori privați - desigur, niște buni administratori.

"Poșta Titan a fost mutilată din punct de vedere arhitectonic; ar fi putut măcar să nu distrugă mozaicul verde de pe clădire"

Iordache: Gloria, cândva un cinematograf frumos, nu mai există, a fost înlocuit de o construcție anonimă. Poșta Titan a fost mutilată din punct de vedere arhitectonic și a devenit clinică medicală. Probabil că într-adevăr nu mai era nevoie, în epoca internetului, de o clădire atât de impunătoare care să servească drept poștă, dar ar fi putut măcar să nu distrugă mozaicul verde de pe clădire și spațiul verde generos din fața ei. La fel cu fosta școală 195 - școala mea - care, iarăși, a fost modificată până într-acolo încât nu se mai înțelege nimic din forma ei inițială - și de acolo a dispărut un mozaic „comunist" foarte reușit, nimic politic, niște copii din ăștia avântați cu cărți, porumbei etc, cum se făceau atunci. S-au comis niște acțiuni foarte brutale, profitându-se de indiferența și chiar ostilitatea populației față de orice amintea de arhitectura modernistă de tip sociallist.

care se mai văd încă în poze de pe Google Street View din 2009. Există un grup de tineri artiști, inițiat de coregrafa Andreea David, care se opun prin acțiuni artistice acestei crime de mediu, chiar acolo, în parc. Iordache: Da, este cumplit. În cazul retrocedării, administrația nu a întrebat pe nimeni ce a fost acolo. Au spus că nu au avut "experți" care să certifice că zona a făcut parte din parc: nu le trebuiau experți, puteau să întrebe doar niște mii de martori care s-au plimbat pe aleile acelea din parc de-a lungul timpului. Alei(Refuz să numesc acele hectare „zonă retrocedată", fiindcă sper ca lucrurile să revină la normal.)

B365.ro: Primaria locală betoneaza masiv, se pun pavele în neștire.

Iordache: Asta cu betonatul este o discuție mai lungă. Românii sunt mai pasionați de mașinile lor decât de calitatea aerului pe care îl respiră, de copaci sau de orice altceva. Și atunci, practic, primarul Negoiță așa își asigură bazinul electoral: face locuri de parcare. Departe de mine gândul că primarul dinainte, celălalt domn Negoiță, ar fi fost mai bun, dar acestea au fost pentru ei prioritățile: ca lumea să aibă unde parca mașinile. De exemplu, exista o bucățică de parc, pe care o țin minte din copilărie, acolo în fața bisericii din lemn, care acum este loc de parcare. Acolo era încă parc, acum doi-trei ani. Bineînțeles, se mănâncă din spațiile verzi de pe lângă blocuri, există celebrele pavele roșii și negre care au ajuns să fie puse și în Cimitirul Dudești. Există o anumită complicitate sau să-i spunem mai frumos, o anumită potrivire, între primar și votanții din sector. De asta mie nu-mi place foarte mult să merg acolo, mai nou.

Iordache: Da, întotdeauna am avut un public destul de constant și poate că aceasta i se datorează și lui Florin Dumitrescu, pentru că multă lume care mă ascultă mă știe și din perioada anilor '90, de la "Sarmalele reci", formație fondată de el și de mine și pentru care am scris multe melodii. Și, vrând-nevrând, am devenit așa, un fel de ambasador al jazzului și printre oamenii care n-ar fi ascultat neapărat jazz, sau oricum n-ar fi fost muzica lor preferată. După "Suita Titan" am mai făcut un album, care are și el legătură cu cartierul, de data asta unul din perspectiva lui Florin Dumitrescu. Albumul "Zeuții" se bazează pe vreo 10 poeme scrise de Florin, publicate deja în volum. De obicei, veneam eu cu un cântec și Florin compunea un text, însă de data asta am inversat puțin rolurile, chiar fără să-l întreb, la început; în 2019, am ales un poem - chiar pe cel mai epic, "Zeuții" - și am scris o muzică pornind de la el. Am ales poemele în așa fel încât să aibă o legătură cu cartierul nostru, așa cum l-am perceput noi în copilărie. Practic, Zeuții este un album despre cartier, dar și despre copilăria noastră în cartier, la fel ca "Suita Titan". Am încercat să pun pe muzică viziunea, amintirile și lucrurile care l-au impresionat pe Florin la o vârstă fragedă.

Vezi aici totul despre Suita Titan și Zeuții:
iordache.bandcamp.com/album/zeu-ii
„La vioară a cântat fiica mea, care studiază vioara de 5 ani, iar vocile feminine au fost ale vocalistei Diana Miron"

Iordache: În anii 2020-2022 am înregistrat Zeuții acasă, și inițial trebuia să fie un alt vocalist, vocalistul meu preferat, care este tot din Titan; îi las pe cititorii tăi să-și dea seama cine ar fi putut fi. Inițial a fost de acord, dar pe urmă a avut alte obligații, muzica era deja scrisă, așa că mi-am făcut curaj și am cântat și am recitat eu. La vioara a cântat fiica mea, care studiază vioara de 5 ani, iar vocile feminine au fost ale vocalistei Diana Miron, cu care acum colaborez și în concerte. Până acum am avut 6-7 concerte în țară și vreo două în București, alături de Diana și de pianistul Albert Tajti, de câteva ori și împreună cu bateristul Tavi Scurtu și de două coriste, Vasilia Stoichkova și, alternativ, Ami Crișan și Mioara Milicenco. Oricum, "Zeuții" sună mult mai interesant în concert.

Iordache: Existau câteva festivaluri în acei ani, era Festivalul de Jazz de la Sibiu, de la Brașov și cel de vară, de la Costinești. Se întâmpla atunci o chestie stranie cu jazzul: era foarte bine tolerat de regim. O explicație destul de plauzibilă am auzit-o la Johhny Răducanu: jazzul n-avea cuvinte. Neavând, de obicei, cuvinte îl lăsau să trăiască, pentru că lumea asta mai intelectuală, mai alternativă, se înghesuia la concerte - se creea astfel o supapă. Am colegi, muzicieni mai în vârstă, care spun că atunci a fost epoca de aur a jazzului în România. Nu sunt de acord, dar înțeleg un pic și punctul lor de vedere. Exista respectul ăsta pentru artist, spun ei, cântai în săli de spectacole, nu în locuri unde se fumează și se vinde bere.

"Jazz-ul era o libertate atent supravegheată de regim"

B365. ro: Era un fel de libertate, chiar dacă sună prețios azi?

Iordache: Bineînțeles că era, însă una bine supravegheată de regim. Dar, într-adevăr, puteai să lucrezi jumătate de an și să te pregătești. Nu prea erau multe locuri de cântat, oamenii cântau în restaurant, de exemplu, alte muzici, însă în momentul în care funcționai ca muzician de jazz te manifestai fie într-un concert "serios", fie într-un festival. Cunosc lume care spune că acum nu mai este ce-a fost, "cum să te duci acolo și ăia să vorbească în timp ce cânți?"

Iordache: Apropo de festivaluri, la începutul lunii septembrie sunt invitat să cânt cu formația Qinta Spartă a lui Norzeatic - una dintre legendele muzicii hip hop de la noi - la Bucharest Jazz Festival, organizat anul acesta de vocalista Ana-Cristina Leonte pentru ARCUB, festival care oferă o varietate impresionantă de stiluri și muzicieni, printre care sunt nume importante ca saxofonistul Ben Wendel, grupul Nubiyan Twist sau, de la noi, Mircea Tiberian, Sorin Romanescu și Alex Munteanu.

# data[].attributes.attachment_link.title
"În Titan, stelele-s mentosane". Cel mai mare cartier muncitoresc din București a fost admirat până și de președintele Nixon și de dictatorul Mobutu | Interviu cu jazzmanul Iordache * CARTIERUL MEU

# data[].attributes.attachment_link.description
Am aflat că în memoria decrețeilor din Titan, dar și a celor mai batrâni, cartierul păstrează o aură paradisiacă, ademenitoare, cu blocuri modernist

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Câteva săptămâni mai târziu, scriitorul Horia Oprescu îi făcea un portret emoționant: "Legile atât de controversate ale eredității găsesc în „cazul" lui Horia Creangă o serie de argumente lămuritoare. Nepotul marelui povestitor Ion Creangă aduce, peste atâtea decenii - și în altă lume decât cea de la Humulești - multiple și variate aspecte a ceea ce, în mod current, se cheamă talent și originalitate. Cum s-ar putea sintetiza personalitatea artistică a lui Horia Creangă? Un ochi care privește lucrurile blând, fără combativitate și totuși cu o reținută ironie. O cumpănire de meșter, care alege binele de rău și frumosul de urât, în chipul cel mai ușor, cel mai firesc. O simplitate de formă, cu prețuire exclusivă pentru calitate, în dauna cantității. O sănătate morală care privește trecătoarele lucruri omenești- în sensul adâncimii lor - dar le exprimă totuși ușor, precis, fluid. Sinceritatea directă și totală, dar decentă și blândă. Umanitate convinsă și permanentă. Toate lucrurile astea unesc pe firul neștiut al eredității opera marelui povestitor de cea a faimosului arhitect ce ne-a părăsit acum. Originalitatea marchează deopotrivă scrisul povestitorului, ca și realizarea estetică a nepotului. Amândouă s-au integrat definitiv în patrimoniul artistic românesc.

# data[].attributes.attachment_link.title
Horia Creangă, arhitectul care a modernizat Bucureștiul - Dosare Secrete

# data[].attributes.attachment_link.description
Nepot în linie directă al scriitorului Ion Creangă, marele arhitect Horia Creangă s-a născut pe 1 august 1893 la Bucureşti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Confectii Metalice. Constructii Masini. Faur Bucuresti. Executam piese de schimb conform specificatiilor clientului

# data[].attributes.attachment_link.description
Confectii metalice. constructii masini. Faur SA Bucuresti execută o gamă largă de piese de schimb conform specificaţiilor clienţilor.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De unde vin numele cartierelor din București

Ce spun numele cartierelor și străzilor despre istoria unei comunități urbane? Am făcut un scurt inventar cu și despre câteva dintre toponimele bucureștene. De la strada Chiristigiilor din Obor, la Piața Hitler sau Raionul V. I. Lenin, schimbările de regim politic și-au pus amprenta asupra Bucureștiului. Ca să aflu mai multe, am pornit într-o excursie virtuală prin arhivele cartierelor din capitală. Articolul conține elemente interactive, dați click cu încredere.
Cartierele din București, inițial niște comune distincte și semi-închise, apar pentru prima dată în secolul al XVI-lea, sub denumirea de „enorii" (parohii) - „enoria popei Comino", sau „enoria popei Matei". Legătura strânsă dintre religie și primele delimitări oficiale sugerează apropierea administrativă dintre biserică și curtea domnească. În prima jumătate a secolului al XVII-lea, sub influența turcească, „enoriile" devin „mahalale". Până prin 1700, cuvântul mahala nu avea același înțeles peiorativ de astăzi, când e asociat cu perifericul, grosolanul, vulgarul. Conform istoricului Constantin C. Giurescu, după ce mahalaua devine rău-famată în secolul al XVIII-lea, lumea a adoptat, din francofilie, termenul de „quartier".

Spre deosebire de enorii, denumirile ulițelor erau mult mai des lăsate la latitudinea comunității. Pentru că rareori treceau persoane străine prin mahalale, ulițele erau recunoscute de oameni după anumite trăsături propriu-zise ale șoselei sau după un alt reper știut de mai mulți membri ai comunității - de exemplu, „ulița de cătră biserica Gheormei", sau „ulița cea mare, lângă curtea domniei mele".

Astăzi, cartierele capitalei nu sunt unități administrative oficiale, deci nu există limite foarte clare între ele. Ca să determin ce e cartier sau nu, m-am folosit de o propunere a unor arhitecți și urbaniști de a împărți orașul în 61 de cartiere, de Google Maps și, nu în ultimul rând, de conștiința mea bucureșteană.

Aviatorilor

Denumirea de Aviatorilor vine de la statuia construită în timpul lui Carol al II-lea în cinstea „eroilor aerului". În discursul de la inaugurare a monumentului din 1935, regele vorbește despre dezvoltarea aeronauticii românești cu mândrie și patriotism : „Această piatră şi acest bronz să rămână veşnic ca o amintire, ca un semn al devotamentului şi al credinţei." Piața Charles de Gaulle, la intersecția dintre Aviatorilor, Dorobanți și Floreasca, a trecut printr-o serie lungă de redenumiri, în funcție de regimul politic de la putere. Inițial numită Piața Jianu în memoria unuia dintre pandurii lui Tudor Vladimirescu, a fost botezată „Hitler" în timpul guvernării mareșalului Antonescu, marcând afilierea României la politica Germaniei naziste. După 1947, urmând o practică comună din blocul estic de a redenumi piețe, orașe și străzi după liderii Uniunii Sovietice, rondul devine Piața Generalissim I. V. Stalin. Dar nici asta nu a durat prea mult, pentru că după ce Hrușciov a condamnat politica stalinistă, statuia lui Stalin a fost demolată, iar piața a primit numele de Piața Aviatorilor.

Lacul Herăstrău și-ar fi primit numele după un fierăstrău mecanic poziționat la marginea lacului în secolul XVII - „herăstrău" vine de la „fierăstrău". În anii '30, mlaștina din jurul lacului a fost asanată pentru a crea un parc. Deși numele lacului a rămas neschimbat, parcul nu a scăpat din mâinile politicii tumultoase din secolul XX fără o serie de redenumiri. De la Parcul Național, la Parcul Carol al II-lea, de la Parcul I.V. Stalin, la Parcul de cultură și odihnă Herăstrău. Acum peste un an, în urma unei decizii luate de Primăria Capitalei în lipsa unei dezbateri publice, Herăstrău a fost redenumit Parcul Regele Mihai I.

Cartierul Evreiesc

Deși delimitările sunt discutabile, Cartierul Evreiesc e la est de Piața Unirii, unde se află trei sinagogi, Teatrul Evreiesc de Stat și școala Laude-Reut. Dar ceea ce se numește astăzi Cartierul Evreiesc este doar o mică bucată din ce obișnuiau să fie cartierele evreiești bucureștene. Minoritatea evreiască locuia și muncea în mahalaua Popescului (azi, Unirii - Sfântul Gheorghe), Calea Moșilor, Văcărești - Dudești, Calea Rahovei, Calea Griviței. Comunitatea era în sine foarte diversă, cu oameni veniți din Imperiul Otoman, Spania, Polonia sau Ucraina.

Primele mențiuni ale minorității evreiești în București apar pe la mijlocul secolului al XVII-lea. Conform volumului Istorii și imagini din Bucureștiul Evreiesc (2011), de Felicia Waldman și Anca Ciuciu, boierii noștri se împrumutau la creditori străini, printre care și evrei, pentru a pune mâna pe tron. Asta a fost și situația lui Mihai Viteazul, care, după ce ajunge domnitor, îi „taie pe toți creditorii" săi.

Mai târziu, Anton Maria del Chiaro, secretarul lui Constantin Brâncoveanu, scrie în italiană pe la 1718 despre familiile evreiești din Țara Românească: „Trăiesc destul de prost, ocupându-se cu vânzarea rachiului şi cu altele, pentru a-şi susţine existenţa. În afară de limba valahă, vorbesc germana, şi poloneza. Nu au voie să poarte haine de cât de culoare neagră sau violetă, nici ghete galbene sau roşii, ci numai negre."

În 1930, cei aproape 70.000 de evrei care trăiau în București formau 11% din populația orașului. În 2011, mai locuiau în București doar puțin peste o mie de evrei. Exodul către Israel sau Occident a început din cauza persecuțiilor din timpul regimului antonescian și din comunism. În timpul rebeliunii legionarilor dintre 20 și 23 ianuarie 1941, cartierele evreiești au fost devastate, prăvăliile jefuite, sinagogile incendiate. Pogromul de la București a dus la moartea a 125 de evrei, iar alte câteva mii au fost scoși din casele lor, bătuți și jefuiți.

Cotroceni

Cotroceni vine cel mai probabil de la „a cotroci", care înseamnă fie „a scotoci", fie „a adăposti". Numele ar putea fi legat de pădurea deasă în care se ascundeau haiducii și tâlharii până prin 1660, când dealul Cotroceni devine proprietatea lui Șerban Cantacuzino. După ce a devenit domnitor, Cantacuzino a construit mănăstirea Cotroceni. Palatul Cotroceni a fost ridicat pentru regele Ferdinand pe la finalul secolului al XIX-lea. În comunism, după 1949, a funcționat ca Palatul Pionierilor pentru o vreme, iar după '89 a devenit reședința oficială a Președintelui României.

În Cotroceni s-a păstrat destul de bine arhitectura interbelică, locuințe construite pentru apropiații curții regale. Dacă te plimbi prin cartier, poți încă să mai ochești câte-o casă în stil neoromânesc (preferat de aristocrație), eclectic și mauro-venețian.

Drumul Taberei

Drumul Taberei vine de la taberele pandurilor stabilite aici de Tudor Vladimirescu în timpul Revoluției de la 1821. Tudor Vladimirescu e foarte prezent în cartier - un parc și-un liceu îi poartă numele. Mai multe despre procesul de modernizare a cartierului și despre locatarii foarte diverși, găsiți în articolul lui Vlad Odobescu de pe The Black Sea.

Ferentari

Nu există consens în legătură cu originea denumirii cartierului Ferentari. Două dintre ipotezele care circulă leagă denumirea de militărie: fie de la „ferentari", ostașii olteni ai lui Al. I. Cuza, care au primit terenuri în această regiune, fie de la „Ferentarius", numele dat soldaților infanteriști din legiunile romane. Pentru a afla mai multe, l-am contactat pe Andrei Răzvan Voinea, istoric al arhitecturii și autorul volumului Idealul locuirii bucureștene: familia cu casă și grădină (2019), care a lucrat la o cercetare despre Ferentari, încă nepublicată. Din studiu, am aflat câte ceva despre toponimele din Ferentari care, deși situate într-un cartier periferic și uitat de lumea din centru, au suferit și ele tot felul de modificări. În timpul guvernului Ion Antonescu, străzile purtau nume de eroi militari. În 1948, după instaurarea comunismului, strada Carol I și strada Regele Mihai I devin strada Toporași, respectiv strada Garoafei.

Zonă agricolă în secolul al XIX-lea, Ferentari devine propriu-zis cartier bucureștean doar după 1945, când a început construcția blocurilor roșii pentru muncitori, printre primele schimbări urbanistice aduse de regimul comunist în București. Cartierul este inclus administrativ pentru vreo 18 ani în Raionul V.I. Lenin. În 1975, tot acolo sunt construite blocuri pentru nefamiliști. Locatarii, conform lui Voinea, nu se arătau nemulțumiți de condițiile de trai în timpul comunismului, deși blocurile ofereau un confort minim.

L-am întrebat pe Voinea când au devenit anumite zone din cartier propriu-zis ghetouri, unde locuitorii nu au deseori acces la curent și apă caldă, iar sistemul de salubrizare e în paragină. Mi-a răspuns că, din păcate, nu există date concrete, tot ce-a aflat a fost de pe teren. După '89, când mulți dintre cei repartizați aici în comunism au ales să se mute mai spre centru, unele dintre apartamentele goale au fost ocupate ( scuatate) de oameni fără adăpost, de exemplu pe Aleea Livezilor sau pe strada Zăbrăuțului. Antropologul și scriitorul Adi Schiop, mai nou și actor în Soldații. Poveste din Ferentari (2017), vine cu o perspectivă critică asupra exagerării și exotizării sărăciei din Aleea Livezilor cea insalubră, ajunsă un „simbol" al cartierului. În realitate, strada e împărțită în două - pe bucata mai din est, se află garsonierele hiper-dezolante, iar pe cealalată se „respiră un aer de sărăcie relativă sau de prosperitate contrafăcută din materiale chinezeşti ieftine." Încet-încet, chiriile crescânde și evacuările forțate din Ferentari îi împing pe locatarii cei mai săraci și mai departe de oraș.

Clip din Soldații. Poveste din Ferentari (2017)

Griviței

După Războiul de Independență, mai multe artere din București au fost numite după sate bulgărești ca să marcheze diverse victorii ale armatei române împotriva Imperiului Otoman. Calea Târgoviștii devine Calea Griviței (după Grivița din regiunea Plevna), de unde și toponimul cartierului. Din același motiv, Podul Calicilor a devenit Calea Rahovei.

Începând cu 1910, zona din jurul căii Griviței e modernizată; printre proiecte se numără construirea unui cartier cu locuințe ieftine pentru ceferiști și desființarea gropilor de gunoi. Groapa lui Ouatu, după numele unui proprietar de terenuri din zonă, obișnuia să fie un ascunziș popular pentru pungașii Bucureștiului până prin anii '30, ne spune studiul lui Constantin C. Giurescu, Istoria Bucureștilor din cele mai vechi timpuri până în zilele noastre (1966). Groapa Cuțarida a supraviețuit mai mult, până după al doilea război mondial. Despre gunoieri și locatarii Cuțaridei, aflăm din Groapa (1997), de Eugen Barbu:
„Gunoierii aprinseseră focul. Fumul înecăcios acoperi pământul tare. (...) Se descălțară. Aveau tălpile negre, tăiate și pline de răni. Le perpeleau la căldură. O ceată de câini îi înconjură. Erau mari cât niște viței, flocoși și răi. Lătrară spre groapă și se repeziră către marginile ei înalte."

Obor

La finalul secolului al XVII-lea, Bucureștiul avea trei târguri, printre care și Târgul de Afară, sau Oborul (de vite). Târgul de Afară se întindea între Calea Moșilor, după sărbătoarea Moșii de vară, și Piața Obor de astăzi, situat pe-atunci după marginea orașului. La categoria divertismentul secolelor XVII-XVIII, Oborul avea și bâlci, și loc de spânzurătoare. De exemplu, cronica lui Brâncoveanu din 1693 amintește de execuția publică a unui boier care râvnea după domnie.

Activitatea comercială intensă a cartierului de-a lungul timpului e reflectată și prin denumirile străzilor din vecinătate, păstrate până azi, de exemplu Strada Chiristigiilor, adică a negustorilor de lemn, sau Strada Vaselor, adică a negustorilor de vase. În anii '30 s-au construit Halele Obor, sub comanda arhitectului Horia Creangă, nepotul lui Ion Creangă, iar în timpul comunismului blocul ALMO, Ansamblul de Locuințe și Magazinul Obor.

Romănia Liberă, 18 Noiembrie 1951. Sursă: Metropotam

Zona Obor e marcată în principal de comerț, deci peisajul se adaptează inevitabil la vremuri. Acum câțiva ani, a început gentrificarea. Onțanu, fostul primar al sectorului 2 și felurite firme private au contribuit la deschiderea unor mall-uri, complexe rezidențiale, clădiri de birouri și, nu în ultimul rând, la evacuări forțate. Din nostalgie și pentru nostalgie, recomand să ascultați Rică din Obor, de la Zmei3, iar pentru a afla mai multe despre noul farmec al pieței articolul lui Vlad Odobescu, Rezistența #Obor.

Zmei3 - Rică din Obor

Titan - Balta Albă

În ceea ce privește Balta Albă, o legendă circulă cum că toponimul s-ar trage de la faptul că, în timpul epidemiei cunoscute ca Ciuma lui Vodă Caragea de la începutul secolului al XIX-lea, exista o groapă în zonă unde erau aruncate cadavrele bolnavilor și acoperite cu var nestins. De la ploaie, baltă; și de la var, albă. Balta Albă. Câte despre Titan, numele provine de la o fabrică de ciment din cartier, de pe la 1900, botezată la rândul ei după titanii din mitologia greacă, fiii Gaiei și ai lui Uranus.

Despre valul de muzicieni al cartierului din ultimele decenii, de la rockeri, la jazziști, la rapperi, puteți urmări documentarul Balta Albă (2016), regizat de Silviu Munteanu.

Trailer Balta Albă (2016)

Tineretului

Înainte de anii '80, cartierul Tineretului se numea Cărămidarii-de-Jos, fiindcă în secolul al XVII-lea se găsea prin împrejurimi un amestec de lut și nisip din care se puteau face cărămizi. Toponimul Tineretului se trage de la parcul Tineretului, amenajat la mijlocul anilor '70 de tinerii din școli și fabrici din apropiere. În 1985-1986, cartierul este sistematizat, fiind construit și Palatul Pionierilor și al Șoimii Patriei, astăzi Palatul Copiilor.

Victoriei

Înainte ca Piața Victoriei să fie loc de proteste, cartierul Victoriei era în principal o zonă a elitei boierești și-apoi a celei burgheze. Podul Mogoșoaiei, astăzi Calea Victoriei, a fost construit în 1692 prin unirea a două drumuri, și-a primit titlul de „pod" datorită pavajului cu bârne de lemn, o formă veche de asfaltare. Drumul avea scopul de a lega moșia lui Brâncoveanu de cea de la Mogoșoaia. Despre pod la începutul secolului al XIX-lea ne spune Nicolae Filimon în Ciocoii vechi și noi: „ Boierii se plimbau în caleşti şi butci cu arcurile poleite, spre a se deosebi de neguţători. Podul Mogoşoaiei şi al Târgului de Afară erau cele de căpetenie preumblări ale boierilor." Pe la 1800, unele case boierești au pentru prima dată canalizare, o inovație ce face vâlvă prin oraș.

Pe 8 octombrie 1878, Podul Mogoșoaiei e redenumit Calea Victoriei, în urma războiului de independență, de-aici și numele întregului cartier. Denumirea bulevardului și a zonei a rămas neschimbată indiferent de regimul politic, deși din punct de vedere arhitectural capătă schimbări majore la începutul secolului al XX-lea. În 1910, Henri Stahl, antropolog cultural de origine elvețiană, se arată nemulțumit de stilul parizian al noilor clădiri bucureștene care îl înlocuiește pe cel tradițional. În Bucureștii ce se duc (1910) Stahl scrie și despre „Calea Victoriei cea îngustă, șerpuită și atrăgătoare de mahalagii", o atracție principală pentru mondenitatea bucureșteană, dar și pentru turiști. Bucureșteanul get-beget se plimbă numai pe trotuarul din dreapta, în timp ce provincialul pudic în vizită la București e îndemnat să evite vitrina librăriei Alcalay de pe partea stângă, deoarece cărțile franțuzești cu teme și ilustrații erotice n-o să-i cadă bine.

Zona Victoriei e menționată și în presa americană în 1928, într-un articol din The New York Times intitulat Bucharest, Too, Has Its Main Street: „Aproape tot ce prezintă importanță se află pe sau în apropierea Căii Victoriei. Pe o parte sau alta a drumului chinuitor, îngust sunt palatul regal, Cercul Militar, poșta centrală - în același timp cele mai de seamă magazine, restaurante și cafenele". Turistul vestic în București remarcă surprins atât mașinile trase de cai, de mult timp dispărute în Occident, cât și taxiurile incredibil de ieftine în comparație cu cele din Londra sau New York.
Bucureștiul continuă să fie un oraș în schimbare, care reflectă la fiecare pas transformările prin care am trecut noi, ca societate. Locuitorii luptă să oprească proiectele ce pun în pericol spații urbane emblematice, cum ar fi Parcul Circului sau casele pe picior de demolare din Cotroceni.

Surse fotografii:

Foto main: Bukarest: Leuchtreklamen (1935), Landesarchiv Baden - Württemberg, Staatsarchiv Freiburg, fotografie de Willy Pragher, colorizată

Gif hărți: Istoria Bucureștilor din cele mai vechi timpuri până în zilele noastre (1966). Constantin C. Giurescu.

Aviatorilor: Piața Jianu (1936), Pinterest

Cartierul Evreiesc: Refugiați evrei și supraviețuitori ai Holocaustului dormind în fața Templului Coral, Yad Vashem Archives (sursă Leon Malowitz & Angel Zhan)

Cotroceni: Palatul Cotroceni (cca. 1901-1904), fotografie de Alexandru Antoniu; Muzeul Cotroceni (2016), fotografie de Alexandru Kocsis

Drumul Taberei: Favorit (cca. 1975), Cinema Favorit, autor necunoscut; Favorit (2017), Bucureștiul Meu Drag, fotografie de Mihai Petre

Griviței: Cinema Dacia - Marcon, Calea Griviței (1978), Bucureștiul Meu Drag, fotograie de Serban Lacriteanu; Cinema Dacia - Marcon, Calea Griviței (2017), Bucureștiul Meu Drag, fotografie de Mihai Petre

Obor: Halele Obor (1953), Pinterest

Tineretului: Palatul Pionierilor (1986), Bucureștiul Meu Drag, fotografie de Dinu Lazar

Titan - Balta Albă: Baza sportivă Spartac (1982), Bucureștiul Meu Drag, fotografie de Andrei Birsan; Park Lake Mall, fosta bază sportivă Spartac (2016), Bucureștiul Meu Drag, fotografie de Mihai Petre

Victoriei: Palatul Telefoanelor și Teatrul Național (1936), Bucureștiul Meu Drag, autor necunoscut

# data[].attributes.attachment_link.title
De unde vin numele cartierelor din București

# data[].attributes.attachment_link.description
Ce spun numele cartierelor și străzilor despre istoria unei comunități urbane? Am făcut un scurt inventar cu și despre câteva dintre toponimele bucureștene.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Periferia: stâne, drone și ghetouri pentru clasa de mijloc

Aproape în fiecare zi, traversez în microbuzul cu navetiști marginea de Vest a Bucureștiului. Sute de oameni vin înghesuiți în autobuze spre orașul care, pentru ei, înseamnă înainte de toate un loc de muncă. Se dau jos la depozitele, angrourile, atelierele și centrele comerciale la rândul lor înghesuite haotic în jurul șoselei de centură. Coboară cu ochii cârpiți de somn la autogara Militari, de unde se răspândesc spre șantiere, magazine și birouri, în timp ce locuitorii complexurilor rezidențiale din zonă stau blocați în trafic, în drum spre joburi. În fiecare dimineață, intrarea în București e ca gâtul unei sticle prin care varsă cu încetinitorul șiruri de mașini care leagă noile cartiere de restul orașului. Mai apare un depozit, un service auto, se mai construiește o vilă sau un bloc înfășurat în reclame la locuințe pe credit. De pe geamul microbuzului de navetiști, vezi cel mai bine cum orașul se schimbă mereu, se întinde haotic și colonizează câmpurile pline de gunoaie cu spații de muncă și de trăit.

Dintr-un peisaj din ăsta a pornit PeriferiaB, proiectul lansat azi de fotograful Petruț Călinescu și jurnalista Ioana Hodoiu Călinescu, după două luni de muncă de teren și documentare. Mai precis, de la Confort City, un complex rezidențial de vreo 12 blocuri, ridicat de frații Negoiță în apropiere de groapa de gunoi Glina. Mereu în drum spre mare, Petruț dădea cu ochii de clădirile ridicate fantomatic în câmp, așa că într-o zi a luat mașina și a făcut un tur. S-a trezit la o stână, care se-ntinde chiar în spatele blocurilor nou-nouțe. Mirosul oilor nu le-a prins bine proaspeților locuitori din Confort City, care au încercat să facă presiuni pentru mutarea lor. „Cei de la blocuri de-aici se plâng că le miroase. Dar ce, m-am dus eu peste ei, sau au venit ei peste animale?" spune Gheorghe Dauti, președintele Federației Crescătorilor de Ovine și Caprine din România, care se află aici încă din vremea când singurele cartiere rezidențiale din București ieșeau din mâna statului. „Când au încept să construiască, au venit ăia doi frații pe biciclete (n.r. frații Negoiță), să-mi cumpere pământul. Nu-l dau. Nouă ni l-a dat Ceaușescu. Bunicul avea stâna fix pe locul unde este acum spitalul Sf. Ioan. Ceaușescu a venit în vizită și le-a zis oamenilor lui să ne dea aici pământ. Nu era nimic, câmp cât vedeai cu ochii. Ne-au mai mutat odată. De-aici nu mă mai mut." În 2016, la marginea asta de oraș, Bucureștiul își dispută două fețe: una în care pasc oile și una în care parchează mașini scumpe.

Primele blocuri terminate și deja locuite ale complexului Palladium Residence, din Titan, se văd printre rămășițele platformei industriale Policolor

Proiectele fotodocumentare ale lui Petruț Călinescu au mai mereu un ochi pentru felurile în care oamenii transformă locurile unde se stabilesc, fie că e vorba de noua arhitectură prin care muncitorii români plecați în străinătate schimbă la față Oașul tradițional ( Mândrie și beton), așezările de-a lugul Mării Negre sau viața în „Veneția săracilor" (Makoko, Nigeria). PeriferiaB, spune Petruț, a pornit dintr-o frustrare mai veche: „Mi se părea aiurea să călătoresc tot timpul pentru fotografii. Băi, chiar nu găsesc ceva în Bucureşti? Am tot copt ideea asta şi am observat că multe din lucrurile care mă interesează sunt la periferie. Şi aşa s-au legat lucrurile, fără să găsesc vreun liant artificial. Mai mult, stau în Bucuresti de 20 de ani și parcă de la un moment dat nu am mai fost surprins de nimic. Ăsta a fost un alt motiv pentru care am început acest proiect, să încerc să văd lucrurile de lângă mine". De la Confort City, a ajuns în Militari Residence, apoi în cartierul Palladium din Titan și în complexul rezidențial Greenfield, a bătut la pas Pipera și Băneasa.

Aproape toate ansamblurile rezidenţiale sunt la margine, fiindcă în rest nu prea mai e loc de construit. Cu toate astea, spune Petruț, spaţiile astea noi i se par în continuare mici. „Curţile vilelor construite la periferie sunt înguste, casele sunt înghesuite. Mie mai mult mi se par ghetouri pentru clasa medie". După primele luni de drumuri pe coclauri, pe străzi desfundate și prin câmp, cea mai puternică impresie pe care i-a lăsat-o Bucureștiul de la margini e dezordinea. „La periferie e haos şi dai dintr-una-ntr-alta. Nu vezi niciun fel de schematizare: oameni care şi-au cumpărat o bucată de teren şi au ridicat o vilă între o spălătorie auto şi un centru de dezmembrări de maşini. E ca la 6 din 49, când amesteci tot şi vezi ce iese, ba un complex rezidenţial, ba o fermă, ba un centru comercial".

Un bărbat face jogging în pădurea de lângă complexul rezidențial Greenfield

În locurile astea, unde oamenii își construiesc microuniversuri parter+etaj sau își trăiesc visul primei locuințe proprietate personală, într-un apartament ridicat pe fast forward de dezvoltatorii imobiliari, Petruț are impresia că e ca-n Vestul Sălbatic. „Multe părţi lasă impresia că oamenii, individual, o iau înaintea primăriei. E un oraş scăpat de sub control, fără infrastructură. Ei vin, îşi pun steagul acolo şi-ncep să construiască. Văd apoi dacă va ajunge vreo stradă la ei. Mulţi realizează abia târziu că n-au făcut o mişcare inspirată. În Domneşti am văzut că sunt tot felul de grupuri de iniţiativă care se luptă cu primăria fiindcă, după ce s-au înghesuit mulţi acolo, au constatat că nu există drumuri. La Confort City, de exemplu, oamenii s-au mutat şi au început să facă presiuni să închidă Glina şi Protanul, chiar dacă în momentul când s-au mutat ştiau de existenţa lor."

Chiar dacă multe din noile cartiere de blocuri și vile nu apar încă pe nicio hartă - nici măcar Google Maps nu le-a cartat pe toate - și autoritățile nu-s pregătite să le ofere tot confortul pe care l-ar presupune viața într-o suburbie, la fierul ierbii, lucrurile se așează de la sine, informal. „Am un prieten care şi-a luat o căsuţă dintr-un complex în Pipera. Acum doi ani, era primul dinspre linia câmpului, dar între timp au mai apărut două rânduri de case. La prima zăpadă mare, ne-aşteptam cu toţii să rămână blocaţi acolo, doar că la prima oră, maşinile erau în faţa caselor lor. Asta fiindcă cei plătiţi de primărie încep cu locurile de unde pot scoate un ciubuc. Ştiind că toate casele-alea nu sunt cuprinse în planuri, merg din prima la complexurile middle class izolate". Și chiar dacă spațiile pentru activități comune lipsesc și singurele oaze sunt centrele comerciale sau părculețele cu vegetație firavă, în cea mai mare parte din cazuri, comunitatea începe timid să se întremeze virtual. „Mulţi din cei care stau în blocurile astea noi de la periferie se organizează în grupuri de Facebook. Au forumuri interioare de vânzări, unde mai zic că au găsit o maşinuţă roşie în parcul dintre blocuri şi-n trei secunde se găseşte proprietarul, iar grupurile astea funcţionează şi ca gazetă de perete. Nu ştiu cine a parcat pe locul meu, pac, dau poza să-l facă de râs pe şofer. E interesant să vezi cum arată sentimentul ăsta al comunităţii, dar pe Facebook", spune Petruț, care a făcut cunoștință cu bulele digitale din jurul noilor cartiere prin intermediul Ioanei Hodoiu Călinescu, cea care îl ajută la documentarea PeriferieiB.

La picnic la Argeș, sub podul de la Adunații Copăceni. În zilele bune, n-ai loc să arunci un ac aici

Unul din lucrurile care-l miră pe Petruț, după aceste prime două luni de drumuri la periferie, e puterea cu care aceste noi cartiere își absorb noii locuitori. „Orice se construieşte se vinde. Îmi zicea cineva că, într-un astfel de complex, au început să se vândă locuinţele în avans încă de când s-a pus fundaţia. Unele blocuri se înalţă super repede. La un moment dat, am dat de nişte ţigani care sortau plastice cu căruţa, între nişte blocuri în construcţie. Mi-au zis să nu le fac poză, că îi fugăresc paznicii şi a rămas să vin altă dată. Peste o lună, când am ajuns înapoi, n-am mai recunoscut locul fiindcă se înălţaseră blocurile de opt etaje". Petruț nu înțelege prea bine cum într-un oraș ca Bucureștiul, atâția oameni au o asemenea putere economică să cumpere bani destul de mulți garsoniere, apartamente și vile. O posibilă explicație ar fi o oarecare scădere a prețurilor la imobiliare după criza economică, dar de multe ori, spune el, această scădere a prețurilor vine la pachet și cu o suprafață mai mică a locuințelor. Unele din apartamentele noilor cartiere depășesc cu puțin întinderea pe care altădată o avea o garsonieră zdravănă. În cei 20 de ani de București, Petruț a locuit, la rândul lui, în mare parte, la periferie. „Am stat în Prelungirea Ghencea, într-un bloc comunist, în faţa căruia era câmp. Acum, e plin de vile. După aia, am stat în Ghencea, într-un bloc de garsoniee destul de sinistru, de ziceai că-i Memorialul durerii. Acum stau într-un bloculeţ din Bazilescu, un cartier mult mai ok". La un moment dat, i-ar plăcea să locuiască într-o casă, dar n-ar concepe să trăiască într-un apartament mic dintr-un cartier nou, în construcție. Ar prefera oricând un bloc din Pantelimon, unde deja s-a așezat multă viață.

PeriferiaB nu înseamnă însă doar documentarea centrelor rezidențiale și, în orice caz, proiectul nu urmărește să se concentreze pe partea de construcție, ci mai degrabă pe modurile în care oamenii folosesc aceste spații în tranziție. De altfel, imaginile deja încărcate pe site-ul proiectului spun multe povești despre timpul liber al locuitorilor de la periferie, care ignoră adesea gunoaiele și se bucură de grătare, baie, jogging, pescuit sau, mai exotic, aeromodelism. Printre protagoniștii PeriferieiB, pe care Ioana și Petruț i-au întâlnit în timpul documentării, sunt columbofilii care și-au transformat balcoanele și terasele blocurilor în care locuiesc în crescătorii de porumbei. „Columbofilia înseamnă bani, influență, putere, nu doar pasiune. E un sport al orgoliilor" spune Cosmin Tudor, columbofil și profesor de religie, unul dintre „balconarii" (crescători de porumbei pe balcon) ale căror povești Ioana și Petruț le vor umări în continuare.

Tudose Ion, columbofil „balconar"

Lui Petruț nu i-a fost deloc ușor să-i fotografieze pe oamenii de la periferia orașului. Pe de o parte, pentru că mai cartierele astea rezidențiale se află dincolo de o barieră. Una care fie delimitează o enclacă clară sau, dimpotrivă, urcă și coboară simbolic în fața blocurilor plantate în câmp. Cu cât un cartier e mai scump, cu atât paza e mai vigilentă și necesită cereri și aprobări pentru a fotografia pe proprietate privată. Cei doi autori din spatele proiectului vor să obțină câteva asemenea aprobări, mai ales că lui Petruț i-ar plăcea mult să fotografieze instalarea unei tinere familii într-un apartament nou-nouț, momentul în care noii locuitori își așează plasma lucioasă în mijlocul camerei care miroase a curat. Pe de altă parte, mulți din cei care desfășoară activități la periferie se află în zona gri a legalității și se tem de controale. O parte din ciobanii pe care i-a întâlnit pe teren au refuzat, de pildă, să fie fotografiați, de teama proprietarilor de terenuri unde își pasc ilegal oile. Cu toate astea și cu toate că toată munca de documentare și fotografiere e obositoare, pentru că implică multe drumuri printre hârtope, prin praf sau noroi, multe reveniri la protagoniștii poveștilor urmărite, Petruț și Ioana vor să continue documentarea periferiei Bucureștiului, cu tot cu relieful ei în continuă transformare și cu oamenii care o locuiesc. De la suporterii echipelor de fotbal mărginașe, la agenții imobiliari care s-au specializat pe vânzarea locuințelor din noile zone rezidențiale. „Câteodată, îmi face plăcere să merg în locurile astea, alteori mi se pare deprimant şi-o iau ca pe-o muncă la birou. Când te plimbi prin ţară să faci fotografii, de obicei ajungi şi prin locuri drăguţe, respiri aer curat. Acum, când am mers să-mi spăl maşina, m-a întrebat omul ăla pe unde merg cu ea, fiindcă era plină de praf şi nămol", povestește Petruț, căruia îi place însă tocmai stadiul ăsta intermediar al periferiei. Faptul că orașul nu e terminat și nici la țară nu e așa cum ți-ai imagina.

Mica metropolă și satul se contaminează reciproc și periferia se schimbă încontinuu, iar proiectul ăsta de fotodocumentare prinde în timp real expansiunea haotică a orașului, în absența sau chiar în ciuda regulilor. După ce a început să cunoască din ce în ce mai bine marginile Bucureștiului, Petruț spune că „e destul de vizibil că Nordul e împotriva tuturor. Middle class-ul bucureștean îl găsești răsfirat peste tot, dar bogătanii trag spre nord. Dacă te plimbi cu bicicleta în jurul lacului Herăstrău, o să vezi cum mirosul de mici, de hotdog se transformă brusc în partea de nord-est a lacului în miros de fructe de mare. Cam așa și cu Bucureștiul la o scară mai mare (cu multe excepții, normal)".

O baie răcoritoare la Lacul Ciurel

# data[].attributes.attachment_link.title
Periferia: stâne, drone și ghetouri pentru clasa de mijloc

# data[].attributes.attachment_link.description
Fotograful Petruț Călinescu și jurnalista Ioana Hodoiu Călinescu documentează lumile de la periferia Bucureștiului, de la complexuri rezidențiale, la ciobanii nomazi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In Greek mythology, the Titans ( Greek: Τιτᾶνες, Titânes, Τιτάν, -ήν, Titán) were the pre-Olympian gods. According to the of Hesiod, they were the twelve children of the primordial parents Uranus (Sky) and Gaia (Earth), with six male Titans: Oceanus, Coeus, Crius, Hyperion, Iapetus, and Cronus, and six female Titans, called the Titanides (Greek: Τιτανίδες, Titanídes; also Titanesses): Theia, Rhea, Themis, Mnemosyne, Phoebe, and Tethys. Cronus mated with his older sister Rhea and together they became the parents of the first generation of Olympians - the six siblings Zeus, Hades, Poseidon, Hestia, Demeter, and Hera. Some descendants of the Titans, such as Prometheus, Helios, and Leto, are sometimes also called Titans.

The Titans were the former gods - the generation of gods preceding the Olympians. They were overthrown as part of the Greek succession myth, which told how Cronus seized power from his father Uranus and ruled the cosmos with the Titans as his subordinates, and how Cronus and the Titans were in turn defeated and replaced as the ruling pantheon of gods by Zeus and the Olympians in a ten-year war called the Titanomachy. As a result of this war of the gods, Cronus and the vanquished Titans were banished from the upper world and held imprisoned under guard in Tartarus, although apparently, some of the Titans were allowed to remain free.

Hesiod's genealogy

According to Hesiod, the Titan offspring of Uranus and Gaia were Oceanus, Coeus, Crius, Hyperion, Iapetus, Theia, Rhea, Themis, Mnemosyne, Phoebe, Tethys, and Cronus. Eight of the Titan brothers and sisters married each other: Oceanus and Tethys, Coeus and Phoebe, Hyperion and Theia, and Cronus and Rhea. The other two Titan brothers married outside their immediate family. Iapetus married his niece Clymene, the daughter of Oceanus and Tethys, while Crius married his half-sister Eurybia, the daughter of Gaia and Pontus. The two remaining Titan sisters, Themis and Mnemosyne, became wives of their nephew Zeus.

From Oceanus and Tethys came the three thousand river gods, and three thousand Oceanid nymphs. From Coeus and Phoebe came Leto, another wife of Zeus, and Asteria. From Crius and Eurybia came Astraeus, Pallas, and Perses. From Hyperion and Theia came the celestial personifications Helios (Sun), Selene (Moon), and Eos (Dawn). From Iapetus and Clymene came Atlas, Menoetius, Prometheus, and Epimetheus. From Cronus and Rhea came the Olympians: Hestia, Demeter, Hera, Hades, Poseidon, and Zeus. By Zeus, Themis bore the three Horae (Hours), and the three Moirai (Fates), and Mnemosyne bore the nine Muses.

While the descendants of the Titans Oceanus and Tethys, Cronus and Rhea, Themis, and Mnemosyne (i.e. the river gods, the Oceanids, the Olympians, the Horae, the Moirai, and the Muses) are not normally considered to be Titans, descendants of the other Titans, notably: Leto, Helios, Atlas, and Prometheus, are themselves sometimes referred to as Titans.

The twelve Titan's parents, spouses, and children, according to Hesiod's Theogony

Passages in a section of the called the Deception of Zeus suggest the possibility that Homer knew a tradition in which Oceanus and Tethys (rather than Uranus and Gaia, as in Hesiod) were the parents of the Titans. Twice Homer has Hera describe the pair as "Oceanus, from whom the gods are sprung, and mother Tethys", while in the same passage Hypnos describes Oceanus as "from whom they all are sprung".

Plato, in his , provides a genealogy (probably Orphic) which perhaps reflected an attempt to reconcile this apparent divergence between Homer and Hesiod, with Uranus and Gaia as the parents of Oceanus and Tethys, and Oceanus and Tethys as the parents of Cronus and Rhea "and all that go with them", plus Phorcys. In his , Plato quotes Orpheus as saying that Oceanus and Tethys were "the first to marry", possibly also reflecting an Orphic theogony in which Oceanus and Tethys, rather than Uranus and Gaia, were the primeval parents. To Hesiod's twelve Titans, the mythographer Apollodorus, adds a thirteenth Titan, Dione, the mother of Aphrodite by Zeus. Plato's inclusion of Phorkys, apparently, as a Titan, and the mythographer Apollodorus's inclusion of Dione, suggests an Orphic tradition in which the canonical twelve Titans consisted of Hesiod's twelve with Phorkys and Dione taking the place of Oceanus and Tethys.

The Roman mythographer Hyginus, in his somewhat confused genealogy, after listing as offspring of Aether (Upper Sky) and Earth (Gaia), Ocean [Oceanus], Themis, Tartarus, and Pontus, next lists "the Titans", followed by two of Hesiod's Hundred-Handers: Briareus and Gyges, one of Hesiod's three Cyclopes: Steropes, then continues his list with Atlas, Hyperion and Polus, Saturn [Cronus], Ops [Rhea], Moneta, Dione, and the three Furies: Alecto, Megaera, and Tisiphone. The geographer Pausanias, mentions seeing the image of a man in armor, who was supposed to be the Titan Anytus, who was said to have raised the Arcadian Despoina.

The Titans, as a group, represent a pre-Olympian order. Hesiod uses the expression "the former gods" ( theoi proteroi) in reference to the Titans. They were the banished gods, who were no longer part of the upper world. Rather they were the gods who dwelt underground in Tartarus, and as such, they may have been thought of as "gods of the underworld", who were the antithesis of, and in opposition to, the Olympians, the gods of the heavens. Hesiod called the Titans "earth-born" ( chthonic), and in the Homeric Hymn to Apollo, Hera prays to the Titans "who dwell beneath the earth", calling on them to aid her against Zeus, just as if they were chthonic spirits. In a similar fashion, in the Iliad, Hera, upon swearing an oath by the underworld river Styx, "invoked by name all the gods below Tartarus, that are called Titans" as witnesses.

They were the older gods, but not, apparently, as was once thought, the old gods of an indigenous group in Greece, historically displaced by the new gods of Greek invaders. Rather, they were a group of gods, whose mythology at least, seems to have been borrowed from the Near East. These imported gods gave context and provided a backstory for the Olympian gods, explaining where these Greek Olympian gods had come from, and how they had come to occupy their position of supremacy in the cosmos. The Titans were the previous generation, and family of gods, whom the Olympians had to overthrow, and banish from the upper world, in order to become the ruling pantheon of Greek gods.

For Hesiod, possibly in order to match the twelve Olympian gods, there were twelve Titans: six males and six females, with some of Hesiod's names perhaps being mere poetic inventions, so as to arrive at the right number. In Hesiod's Theogony, apart from Cronus, the Titans play no part at all in the overthrow of Uranus, and we only hear of their collective action in the Titanomachy, their war with the Olympians. As a group, they have no further role in conventional Greek myth, nor do they play any part in Greek cult.

As individuals, few of the Titans have any separate identity. Aside from Cronus, the only other figure Homer mentions by name as being a Titan is Iapetus. Some Titans seem only to serve a genealogical function, providing parents for more important offspring: Coeus and Phoebe as the parents of Leto, the mother, by Zeus, of the Olympians Apollo and Artemis; Hyperion and Theia as the parents of Helios, Selene and Eos; Iapetus as the father of Atlas and Prometheus; and Crius as the father of three sons Astraeus, Pallas, and Perses, who themselves seem only to exist to provide fathers for more important figures such as the Anemoi (Winds), Nike (Victory), and Hecate.

The Titans play a key role in an important part of Greek mythology, the succession myth. It told how the Titan Cronus, the youngest of the Titans, overthrew Uranus, and how in turn Zeus, by waging and winning a great ten-year war pitting the new gods against the old gods, called the Titanomachy ("Titan war"), overthrew Cronus and his fellow Titans, and was eventually established as the final and permanent ruler of the cosmos.

According to the standard version of the succession myth, given in Hesiod's Theogony, Uranus initially produced eighteen children with Gaia: the twelve Titans, the three Cyclopes, and the three Hecatoncheires (Hundred-Handers), but hating them, he hid them away somewhere inside Gaia. Angry and in distress, Gaia fashioned a sickle made of adamant and urged her children to punish their father. Only her son Cronus was willing. So Gaia hid Cronus in "ambush", gave him an adamantine sickle, and when Uranus came to lie with Gaia, Cronus reached out and castrated his father. This enabled the Titans to be born and Cronus to assume supreme command of the cosmos, with the Titans as his subordinates.

Cronus, having now taken over control of the cosmos from Uranus, wanted to ensure that he maintained control. Uranus and Gaia had prophesied to Cronus that one of Cronus' own children would overthrow him, so when Cronus married Rhea, he made sure to swallow each of the children she birthed: Hestia, Demeter, Hera, Hades, Poseidon, and Zeus (in that order), to Rhea's great sorrow. However, when Rhea was pregnant with Zeus, Rhea begged her parents Gaia and Uranus to help her save Zeus. So they sent Rhea to Lyctus on Crete to bear Zeus, and Gaia took the newborn Zeus to raise, hiding him deep in a cave beneath Mount Aigaion. Meanwhile, Rhea gave Cronus a huge stone wrapped in baby's clothes which he swallowed thinking that it was another of Rhea's children.

Zeus, now grown, forced Cronus (using some unspecified trickery of Gaia) to disgorge his other five children. Zeus then released his uncles the Cyclopes (apparently still imprisoned beneath the earth, along with the Hundred-Handers, where Uranus had originally confined them) who then provide Zeus with his great weapon, the thunderbolt, which had been hidden by Gaia. A great war was begun, the Titanomachy, for control of the cosmos. The Titans fought from Mount Othrys, while the Olympians fought from Mount Olympus. In the tenth year of that great war, following Gaia's counsel, Zeus released the Hundred-Handers, who joined the war against the Titans, helping Zeus to gain the upper hand. Zeus cast the fury of his thunderbolt at the Titans, defeating them and throwing them into Tartarus, with the Hundred-Handers as their guards.

Only brief references to the Titans and the succession myth are found in Homer. In the , Homer tells us that "the gods ... that are called Titans" reside in Tartarus. Specifically, Homer says that "Iapetus and Cronos ... have joy neither in the rays of Helios Hyperion nor in any breeze, but deep Tartarus is round about them", and further, that Zeus "thrust Cronos down to dwell beneath earth and the unresting sea."

Brief mentions of the Titanomachy and the imprisonment of the Titans in Tartarus also occur in the Homeric Hymn to Apollo and Aeschylus' Prometheus Bound. In the Hymn, Hera, angry at Zeus, calls upon the "Titan gods who dwell beneath the earth about great Tartarus, and from whom are sprung both gods and men".

In Prometheus Bound, Prometheus (the son of the Titan Iapetus) refers to the Titanomachy, and his part in it:

When first the heavenly powers were moved to wrath, and mutual dissension was stirred up among them-some bent on casting Cronus from his seat so Zeus, in truth, might reign; others, eager for the contrary end, that Zeus might never win mastery over the gods-it was then that I, although advising them for the best, was unable to persuade the Titans, children of Heaven and Earth; but they, disdaining counsels of craft, in the pride of their strength thought to gain the mastery without a struggle and by force. ... That it was not by brute strength nor through violence, but by guile that those who should gain the upper hand were destined to prevail. And though I argued all this to them, they did not pay any attention to my words. With all that before me, it seemed best that, joining with my mother, I should place myself, a welcome volunteer, on the side of Zeus; and it is by reason of my counsel that the cavernous gloom of Tartarus now hides ancient Cronus and his allies within it.

The mythographer Apollodorus, gives a similar account of the succession myth to Hesiod's, but with a few significant differences. According to Apollodorus, there were thirteen original Titans, adding the Titanide Dione to Hesiod's list. The Titans (instead of being Uranus' firstborn as in Hesiod) were born after the three Hundred-Handers and the three Cyclopes, and while Uranus imprisoned these first six of his offspring, he apparently left the Titans free. Not just Cronus, but all the Titans, except Oceanus, attacked Uranus. After Cronus castrated Uranus, the Titans freed the Hundred-Handers and Cyclopes (unlike in Hesiod, where they apparently remained imprisoned), and made Cronus their sovereign, who then reimprisoned the Hundred-Handers and Cyclopes in Tartarus.

Although Hesiod does not say how Zeus was eventually able to free his siblings, according to Apollodorus, Zeus was aided by Oceanus' daughter Metis, who gave Cronus an emetic which forced him to disgorge his children that he had swallowed. According to Apollodorus, in the tenth year of the ensuing war, Zeus learned from Gaia, that he would be victorious if he had the Hundred-Handers and the Cyclopes as allies. So Zeus slew their warder Campe (a detail not found in Hesiod) and released them, and in addition to giving Zeus his thunderbolt (as in Hesiod), the Cyclopes also gave Poseidon his trident, and Hades a helmet, and "with these weapons the gods overcame the Titans, shut them up in Tartarus, and appointed the Hundred-handers their guards".

The Roman mythographer Hyginus, in his , gives an unusual (and perhaps confused) account of the Titanomachy. Jupiter's (Zeus') jealous wife Juno (Hera) was angry at her husband, on account of Jupiter's son Epaphus by Io (one of her husband's many lovers). Because of this Juno incited the Titans to rebel against Jupiter and restore Saturn (Cronus) to the kingship of the gods. Jupiter, with the help of Minerva ( Athena), Apollo, and Diana ( Artemis), put down the rebellion, and hurled the Titans (as in other accounts) down to Tartarus.

After being overthrown in the Titanomachy, Cronus and his fellow vanquished Titans were cast into Tartarus:

That is where the Titan gods are hidden under murky gloom by the plans of the cloud-gatherer Zeus, in a dank place, at the farthest part of huge earth. They cannot get out, for Poseidon has set bronze gates upon it, and a wall is extended on both sides.

However, besides Cronus, exactly which of the other Titans were supposed to have been imprisoned in Tartarus is unclear. The only original Titan, mentioned by name, as being confined with Cronus in Tartarus, is Iapetus.

But, not all the Titans were imprisoned there. Certainly Oceanus, the great world encircling river, seems to have remained free, and in fact, seems not to have fought on the Titans' side at all. In Hesiod, Oceanus sends his daughter Styx, with her children Zelus (Envy), Nike (Victory), Kratos (Power), and Bia (Force), to fight on Zeus' side against the Titans, while in the Iliad, Hera says that, during the Titanomachy, she was cared for by Oceanus and his wife the Titaness Tethys. Aeschylus' Prometheus Bound, has Oceanus free to visit his nephew Prometheus sometime after the war. Like Oceanus, Helios, the Titan son of Hyperion, certainly remained free to drive his sun-chariot daily across the sky, taking an active part in events subsequent to the Titanomachy. The freedom of Oceanus, along with Helios (Sun), and perhaps Hyperion (to the extent that he also represented the sun), would seem to be the result of cosmological necessity, for how could a world encircling river, or the sun, be confined in Tartarus?

As for other male offspring of the Titans, some seem to have participated in the Titanomachy, and were punished as a result, and others did not, or at least (like Helios) remained free. Three of Iapetus' sons, Atlas, Menoetius, and Prometheus are specifically connected by ancient sources with the war. In the Theogony both Atlas and Menoetius received punishments from Zeus, but Hesiod does not say for what crime exactly they were punished. Atlas was famously punished by Zeus, by being forced to hold up the sky on his shoulders, but none of the early sources for this story (Hesiod, Homer, Pindar, and Aeschylus) say that his punishment was as a result of the war. According to Hyginus however, Atlas led the Titans in a revolt against Zeus (Jupiter). The Theogony has Menoetius struck down by Zeus' thunderbolt and cast into Erebus "because of his mad presumption and exceeding pride". Whether Hesiod was using Erebus as another name for Tartarus (as was sometimes done), or meant that Menoetius's punishment was because of his participation in the Titanomachy is unclear, and no other early source mentions this event, however Apollodorus says that it was. Hesiod does not mention Prometheus in connection with the Titanomachy, but Prometheus does remain free, in the Theogony, for his deception of Zeus at Mecone and his subsequent theft of fire, for which transgressions Prometheus was famously punished by Zeus by being chained to a rock where an eagle came to eat his "immortal liver" every day, which then grew back every night. However Aeschylus's Prometheus Bound (as mentioned above) does have Prometheus say that he was an ally of Zeus during the Titanomachy.

The female Titans, to the extent that they are mentioned at all, appear also to have been allowed to remain free. Three of these, according to the Theogony, become wives of Zeus: Themis, Mnemosyne, and Leto, the daughter of the Titans Coeus and Phoebe. Themis gives birth to the three Horae (Hours), and the three Moirai (Fates), and Mnemosyne gives birth to the nine Muses. Leto, who gives birth to the Olympians Apollo and Artemis, takes an active part on the side of the Trojans in the Iliad, and is also involved in the story of the giant Tityos. Tethys, presumably along with her husband Oceanus, took no part in the war, and, as mentioned above, provided safe refuge for Hera during the war. Rhea remains free and active after the war: appearing at Leto's delivery of Apollo, as Zeus' messenger to Demeter announcing the settlement concerning Persephone, bringing Pelops back to life.

While in Hesiod's Theogony, and Homer's Iliad, Cronus and the other Titans are confined to Tartarus-apparently forever-another tradition, as indicated by later sources, seems to have had Cronus, or other of the Titans, being eventually set free. Pindar, in one of his poems (462 BC), says that, although Atlas still "strains against the weight of the sky ... Zeus freed the Titans", and in another poem (476 BC), Pindar has Cronus, in fact, ruling in the Isles of the Blessed, a land where the Greek heroes reside in the afterlife:

Those who have persevered three times, on either side, to keep their souls free from all wrongdoing, follow Zeus' road to the end, to the tower of Cronus, where ocean breezes blow around the island of the blessed, and flowers of gold are blazing, some from splendid trees on land, while water nurtures others. With these wreaths and garlands of flowers they entwine their hands according to the righteous counsels of Rhadamanthys, whom the great father, the husband of Rhea whose throne is above all others, keeps close beside him as his partner.

Prometheus Lyomenos, an undated lost play by Aeschylus (c. 525 - c. 455 BC), had a chorus composed of freed Titans. Possibly even earlier than Pindar and Aeschylus, two papyrus versions of a passage of Hesiods' Works and Days also mention Cronus being released by Zeus, and ruling over the heroes who go to the Isle of the Blessed; but other versions of Hesiod's text do not, and most editors judge these lines of text to be later interpolations.

It is generally accepted that the Greek succession myth was imported from the Near East, and that along with this imported myth came stories of a group of former ruling gods, who had been defeated and displaced, and who became identified, by the Greeks, as the Titans. Features of Hesiod's account of the Titans can be seen in the stories of the Hurrians, the Hittites, the Babylonians, and other Near Eastern cultures.

The Hurro- Hittite text Song of Kumarbi (also called Kingship in Heaven), written five hundred years before Hesiod, tells of a succession of kings in heaven: Anu (Sky), Kumarbi, and the storm-god Teshub, with many striking parallels to Hesiod's account of the Greek succession myth. Like Cronus, Kumarbi castrates the sky-god Anu, and takes over his kingship. And like Cronus, Kumarbi swallows gods (and a stone?), one of whom is the storm-god Teshub, who like the storm-god Zeus, is apparently victorious against Kumarbi and others in a war of the gods.

Other Hittite texts contain allusions to "former gods" ( karuilies siunes), precisely what Hesiod called the Titans, theoi proteroi. Like the Titans, these Hittite karuilies siunes, were twelve (usually) in number and end up confined in the underworld by the storm-god Teshub, imprisoned by gates they cannot open. In Hurrian, the Hittite's karuilies siunes were known as the "gods of down under" ( enna durenna) and the Hittites identified these gods with the Anunnaki, the Babylonian gods of the underworld, whose defeat and imprisonment by the storm-god Marduk, in the Babylonian poem (late second millennium BC or earlier), parallels the defeat and imprisonment of the Titans. Other collectivities of gods, perhaps associated with the Mesopotamian Anunnaki, include the Dead Gods ( Dingiruggû), the Banished Gods ( ilāni darsūti), and the Defeated (or Bound) Gods ( ilāni kamûti).

In Orphic literature, the Titans play an important role in what is often considered to be the central myth of Orphism, the , that is the dismemberment of Dionysus, who in this context is often given the title Zagreus. As pieced together from various ancient sources, the reconstructed story, usually given by modern scholars, goes as follows. Zeus had intercourse with Persephone in the form of a serpent, producing Dionysus. He is taken to Mount Ida where (like the infant Zeus) he is guarded by the dancing Curetes. Zeus intended Dionysus to be his successor as ruler of the cosmos, but a jealous Hera incited the Titans-who apparently unlike in Hesiod and Homer, were not imprisoned in Tartarus-to kill the child. The Titans whiten their faces with gypsum, and distracting the infant Dionysus with various toys, including a mirror, they seized Dionysus and tore (or cut) him to pieces. The pieces were then boiled, roasted and partially eaten, by the Titans. But Athena managed to save Dionysus' heart, by which Zeus was able to contrive his rebirth from Semele.

Commonly presented as a part of the myth of the dismembered Dionysus Zagreus, is an Orphic anthropogony, that is an Orphic account of the origin of human beings. According to this widely held view, as punishment for their crime, Zeus struck the Titans with his thunderbolt, and from the remains of the destroyed Titans humankind was born, which resulted in a human inheritance of ancestral guilt, for this original sin of the Titans, and by some accounts "formed the basis for an Orphic doctrine of the divinity of man." However, when and to what extent there existed any Orphic tradition which included these elements is the subject of open debate.

The 2nd century AD biographer and essayist Plutarch makes a connection between the sparagmos and the punishment of the Titans, but makes no mention of the anthropogony, or Orpheus, or Orphism. In his essay On the Eating of Flesh, Plutarch writes of "stories told about the sufferings and dismemberment of Dionysus and the outrageous assaults of the Titans upon him, and their punishment and blasting by thunderbolt after they had tasted his blood". While, according to the early 4th century AD Christian apologist Arnobius, and the 5th century AD Greek epic poet Nonnus, it is as punishment for their murder of Dionysus that the Titans end up imprisoned by Zeus in Tartarus.

The only ancient source to explicitly connect the sparagmos and the anthropogony is the 6th century AD Neoplatonist Olympiodorus, who writes that, according to Orpheus, after the Titans had dismembered and eaten Dionysus, "Zeus, angered by the deed, blasts them with his thunderbolts, and from the sublimate of the vapors that rise from them comes the matter from which men are created." Olympiodorus goes on to conclude that, because the Titans had eaten his flesh, we their descendants, are a part of Dionysus.

Some 19th- and 20th-century scholars, including Jane Ellen Harrison, have argued that an initiatory or shamanic ritual underlies the myth of the dismemberment and cannibalism of Dionysus by the Titans. Martin Litchfield West also asserts this in relation to shamanistic initiatory rites of early Greek religious practices.

The etymology of Τiτᾶνες ( Titanes) is uncertain. Hesiod in the Theogony gives a double etymology, deriving it from titaino [to strain] and tisis [vengeance], saying that Uranus gave them the name Titans: "in reproach, for he said that they strained and did presumptuously a fearful deed, and that vengeance for it would come afterwards". But modern scholars doubt Hesiod's etymology.

Jane Ellen Harrison asserts that the word "Titan" comes from the Greek τίτανος, signifying white "earth, clay, or gypsum," and that the Titans were "white clay men", or men covered by white clay or gypsum dust in their rituals.

The planet Saturn is named for the Roman equivalent of the Titan Cronus. Saturn's largest moon, Titan, is named after the Titans generally, and the other moons of Saturn are named after individual Titans, specifically Tethys, Phoebe, Rhea, Hyperion, and Iapetus. Astronomer William Henry Pickering claimed to have discovered another moon of Saturn which he named Themis, but this discovery was never confirmed, and the name Themis was given to an asteroid, 24 Themis. Asteroid 57 Mnemosyne was also named for the Titan.

A proto-planet Theia is hypothesized to have been involved in a collision in the early solar system, forming the Earth's moon.

Aeschylus, Prometheus Bound in Aeschylus, with an English translation by Herbert Weir Smyth, Ph. D. in two volumes. Vol 2. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press. 1926. Online version at the Perseus Digital Library.

Aeschylus, Persians. Seven against Thebes. Suppliants. Prometheus Bound. Edited and translated by Alan H. Sommerstein. Loeb Classical Library No. 145. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 2009. ISBN 978-0-674-99627-4. Online version at Harvard University Press.

Apollonius Rhodius, Argonautica, edited and translated by William H. Race, Loeb Classical Library No. 1, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 2009. ISBN 978-0-674-99630-4. Online version at Harvard University Press.

Arnobius, The Seven Books of Arnobius Adversus Gentes, translated by Archibald Hamilton Bryce and Hugh Campbell, Edinburg: T. & T. Clark. 1871. Internet Archive.

Beckman, Gary, "Intrinsic and Constructed Sacred Space in Hittite Anatolia" in Heaven on Earth: Temples, Ritual and Cosmic Symbolism in the Ancient World, edited by Deena Ragavan, Oriental Institute of the University of Chicago, Number 9, 2013, pp. 153-173.

Bernabé, Alberto (2002), "La toile de Pénélope: a-t-il existé un mythe orphique sur Dionysos et les Titans?" Revue de l'histoire des religions 219(4): 401-433.

Bernabé, Alberto (2003), "Autour du mythe orphique sur Dionysos et les Titans. Quelque notes critiques" in Des Géants à Dionysos. Mélanges offerts à F. Vian. D. A. P. Chuvin. Alessandria: 25-39.

Burkert, Walter (1985), Greek Religion, Harvard University Press, 1985. ISBN 0-674-36281-0.

Burkert, Walter (1995), The Orientalizing Revolution: Near Eastern Influence on Greek Culture in the Early Archaic Age, translated by Walter Burkert, Margaret E. Pinder, Harvard University Press, 1995. ISBN 0-674-64364-X.

Campbell, David A., Greek Lyric, Volume IV: Bacchylides, Corinna, Loeb Classical Library No. 461. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press. ISBN 978-0-674-99508-6. Online version at Harvard University Press.

Clement of Alexandria, The Exhortation to the Greeks. The Rich Man's Salvation. To the Newly Baptized. Translated by G. W. Butterworth. Loeb Classical Library No. 92. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1919. ISBN 978-0-674-99103-3. Online version at Harvard University Press. Internet Archive 1960 edition.

Diodorus Siculus, Library of History, Volume III: Books 4.59-8. Translated by C. H. Oldfather. Loeb Classical Library No. 340. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1939. ISBN 978-0-674-99375-4. Online version at Harvard University Press. Online version by Bill Thayer

Edmonds, Radcliffe (1999), "Tearing Apart the Zagreus Myth: A Few Disparaging Remarks On Orphism and Original Sin", Classical Antiquity 18 (1999): 35-73. PDF.

Edmonds, Radcliffe (2008), "Recycling Laertes' Shroud: More on Orphism and Original Sin", Center for Hellenic Studies

Gantz, Timothy, Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources, Johns Hopkins University Press, 1996, Two volumes: ISBN 978-0-8018-5360-9 (Vol. 1), ISBN 978-0-8018-5362-3 (Vol. 2).

Hansen, William, Handbook of Classical Mythology, ABC-CLIO, 2004. ISBN 978-1576072264.

Hard, Robin, The Routledge Handbook of Greek Mythology: Based on H.J. Rose's "Handbook of Greek Mythology", Psychology Press, 2004, ISBN 978-0415186360. Google Books.

Hesiod, , in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library.

Hesiod; Works and Days, in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library.

Hyginus, Gaius Julius, in Apollodorus' Library and Hyginus' Fabuae: Two Handbooks of Greek Mythology, Translated, with Introductions by R. Scott Smith and Stephen M. Trzaskoma, Hackett Publishing Company, 2007. ISBN 978-0-87220-821-6.

Kern, Otto. Orphicorum Fragmenta, Berlin, 1922. Internet Archive

Linforth, Ivan M., The Arts of Orpheus, Berkeley, University of California Press, 1941. Online version at HathiTrust

Marsh, Jenny, Cassell's Dictionary of Classical Mythology, Casell & Co, 2001. ISBN 0-304-35788-X. Internet Archive

Most, G.W., Hesiod, Theogony, Works and Days, Testimonia, Edited and translated by Glenn W. Most, Loeb Classical Library No. 57, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 2018. ISBN 978-0-674-99720-2. Online version at Harvard University Press.

Nonnus, Dionysiaca; translated by Rouse, W H D, I Books I-XV. Loeb Classical Library No. 344, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1940. Internet Archive

Parker, Robert (2014), Review of Edmonds 2013. Bryn Mawr Classical Review BMCR 2014.07.13.

Pausanias, Pausanias Description of Greece with an English Translation by W.H.S. Jones, Litt.D., and H.A. Ormerod, M.A., in 4 Volumes. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1918. Online version at the Perseus Digital Library.

Pindar, Odes, Diane Arnson Svarlien. 1990. Online version at the Perseus Digital Library.

Plato, in Plato in Twelve Volumes, Vol. 12 translated by Harold N. Fowler, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1925. Online version at the Perseus Digital Library.

Plato, in Plato in Twelve Volumes, Vol. 9 translated by W.R.M. Lamb. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1925. Online version at the Perseus Digital Library.

Plato, in Plato in Twelve Volumes, Vol. 9 translated by W.R.M. Lamb. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1925. Online version at the Perseus Digital Library.

Plutarch, Moralia, Volume XII: Concerning the Face Which Appears in the Orb of the Moon. On the Principle of Cold. Whether Fire or Water Is More Useful. Whether Land or Sea Animals Are Cleverer. Beasts Are Rational. On the Eating of Flesh. Translated by Harold Cherniss, W. C. Helmbold. Loeb Classical Library No. 406. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1957. ISBN 978-0-674-99447-8 Online version at Harvard University Press.

Rose, H. J., s.v. Atlas, s.v. Leto, s.v. Prometheus, s.v. Titan, in The Oxford Classical Dictionary, Hammond, N.G.L. and Howard Hayes Scullard (editors), second edition, Oxford University Press, 1992. ISBN 0-19-869117-3.

# data[].attributes.attachment_link.description
In Greek mythology, the Titans ( Greek: Τιτᾶνες, Titânes, Τιτάν, -ήν, Titán) were the pre-Olympian gods. According to the of Hesiod, they were the twelve children of the primordial parents Uranus (Sky) and Gaia (Earth), with six male Titans: Oceanus, Coeus, Crius, Hyperion, Iapetus, and Cronus, and six female Titans, called the Titanides (Greek: Τιτανίδες, Titanídes; also Titanesses): Theia, Rhea, Themis, Mnemosyne, Phoebe, and Tethys.

# data[].attributes.body
În proiectul „Vecinul meu, Patrimoniul” dorim să stimulăm înțelegerea și aprecierea patrimoniului local din cartierul Titan. Astfel, printr-o serie de activități specifice educației culturale, Asociația Da’DeCe a cartografiat patrimoniul acestui cartier alături de elevii și profesorii Școlii Gimnaziale „Federico Garcia Lorca”. În urma acestei cercetări extinse au rezultat două trasee culturale urbane: „Eforturi titanice” și „Relaxarea titanilor” pe care vă invităm să le descoperiți. Descărcați hărțile și porniți la drum dornici de cunoaștere și de provocări.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vecinul meu, Patrimoniul - Asociația DaDeCe

# data[].attributes.attachment_link.description
În proiectul „Vecinul meu, Patrimoniul” dorim să stimulăm înțelegerea și aprecierea patrimoniului local din cartierul Titan. Astfel, printr-o serie de activități specifice educației culturale, […]

# data[].attributes.headline
Relaxare titanilor. Adevăr sau provocare în Parcul IOR │Hartă traseu cultural tematic 

# data[].attributes.subject
Relaxare titanilor. Adevăr sau provocare în Parcul IOR │Hartă traseu cultural tematic 

# data[].attributes.headline
Eforturi titanice│Hartă traseu cultural tematic

# data[].attributes.subject
Eforturi titanice│Hartă traseu cultural tematic

# data[].attributes.body
Ghidul meu de patrimoniu (2019), de Raluca Bem Neamu, Crol Căpiță, Alin Ciupală, Laura Grunberg, Despina Hașegan, Iulia Iordan, Catinca Măndiță, Sorina Neacșu, Sabina Pop, a fost realizat de Asociația Culturală „Patrimoniu pentru Viitor" în colaborare cu Asociația Da'DeCe și didactic.ro

# data[].attributes.body
Broșura Patrimoniu, ce cuvânt complicat! (2018),de Iulia Iordan și Daniela Mișcov,este un material interactiv despre ce înseamnă patrimoniu, realizat de Asociația Da’DeCe.

# data[].attributes.headline
Cele 6 principii de interpretare a patrimoniului ale lui Freeman Tilden

# data[].attributes.subject
Cele 6 principii de interpretare a patrimoniului ale lui Freeman Tilden