# data[].attributes.headline
Київська Русь

# data[].attributes.subject
Київська Русь

# data[].attributes.body
Вивчіть епоху Київської Русі, яка заклала основу для розвитку української державності та культури. Починаючи з IX століття, цей період відзначений зростанням політичного та культурного впливу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Київська Русь - середньовічна східноєвропейська монархічна держава зі столицею в Києві, що існувала впродовж IX-XIII століть. Об'єднувала під владою князів із династії Рюриковичів східнослов'янські, балтські та фіно-угорські племена. У часи найбільшої могутності простягалася від Балтійського моря на півночі до Чорного моря на півдні, і від верхів'їв Вісли на заході до середньої Волги на сході.

Традиційно першим правителем Київської Русі вважається князь Олег із родини легендарного Рюрика, який 882 року заволодів Києвом. Його наступник, Ігор, воював із Візантією і загинув від рук деревлян. Дружина Ігоря, княгиня Ольга стабілізувала державу та прийняла християнство. Правління її сина Святослава ознаменувалося воєнною експансією на схід та південь. Його син Володимир Великий, що посів трон після братовбивчої війни, розширив терени держави, розбудував Київ і охрестив Русь ( 988). Після його смерті спалахнула усобиця, внаслідок якої київським князем став Ярослав Мудрий. За його правління була збудована Софія Київська ( 1037), відбулась перша кодифікація юридичних норм, були укладені династичні союзи з низкою європейських держав. Згодом влада перейшла до тріумвірату Ярославичів, нащадки яких розділили Русь на окремі князівства, давши початок процесу феодальної роздробленості. Винятком слугують правління Володимира Мономаха та його сина Мстислава, які на певний час спромоглися консолідувати владу.

Власна назва:

Кабінетні терміни:

Київська Русь - усталена назва в історіографії;

Київська держава;

Руська держава;

Давньоруська держава (рос. Древнерусское государство) - популярна назва в радянській історіографії, а також - у російській.

Походження назви

Термін Київська Русь у сучасній історіографії використовується як для позначення єдиної держави, що проіснувала до середини XII століття, так і для ширшого періоду середини XII - середини XIII століть, коли Київ залишався центром країни й керування Руссю здійснювалося єдиним князівським родом на принципах "колективного сюзеренітету". Обидва підходи зберігають актуальність і в наш час.

У зв'язку з тим, що центром східнослов'янської держави впродовж багатьох століть був Київ, в історичній літературі Русь отримала назву "Київська Русь". Сам термін Київська Русь - книжного походження й веде свій початок не з джерел, а з'явився на основі розробки московськими книжниками XVI століття, а пізніше М. М. Карамзіним, С. М. Соловйовим, В. Й. Ключевським та іншими дослідниками Російської імперії концепції про генеалогічну безперервність протягом тривалого часу правлячого в Москві князівського роду. Водночас із обґрунтуванням вказаної теорії виникли й терміни "Київська Русь", "Володимирська Русь", "Московська Русь" - за назвами центрів концентрації владних функцій. Цієї концепції дотримується більшість сучасних російських (та й не тільки російських) істориків. На думку О. Толочка, це поняття виникло в російській науці як елемент періодизації історії Росії. З часом історики ввели до наукового обігу ще два терміни "Давня Русь" і "Давньоруська держава".

У вітчизняних писемних джерелах ця держава називається "Руською землею" або "Руссю", в іноземних - "Руссю". Відповідно й народ цієї країни називали "руським". Однак цей термін не був одвічним іменем всього народу країни. Широкого вжитку він набув тут лише від IX- X століть. Уперше в давньоруському літописі він з'являється в тексті, що стосується 852 року: "Нача ся прозывати Руская земля". З початком X століття назва "Русь" набула офіційного значення.

Походження терміна "русь" є предметом дискусій істориків, що тривають уже понад 200 років. За цей час викристалізувалося щонайменше три теорії: південна, згідно з якою етнонім "русь" має місцеве, середньодніпровське походження, північна, за якою цю назву слов'яни запозичили у скандинавів, і соціальна, яка, однак, нічого не говорить про безпосереднє походження терміна, але схильна тлумачити його як назву лише верхівки східнослов'янського суспільства. Остання теорія має нині тільки історіографічний інтерес, дві перші й досі виборюють право на істинність.

Б. Рибаков, досліджуючи літописний вислів: "Поляне иже нын зовомся Русь", дійшов висновку, що полянський союз племен (див. Поляни) Середнього Подніпров'я взяв собі за самоназву ім'я одного з племен, які об'єдналися в ньому, - "рос", відомого вже в VI столітті далеко за межами східнослов'янського світу. Про плем'я "рос" говориться в сирійському джерелі VI століття - "Церковній історії" Псевдозахарія.

Чимало науковців, особливо петербурзької школи, схиляються до тієї філологічної точки зору, що пов'язує назву "Русь" із фінською назвою шведів - "Ruotsi". Однак, як зазначає історик Г. Ловмянський, якому належить ґрунтовне дослідження цього питання, у даному разі лінгвісти вийшли за межі своїх дослідницьких можливостей. Назва "Русь", як доводить Г. Ловмянський, первісно мала географічний зміст і здавна означала територію Середнього Подніпров'я. У процесі створення тут держави вона стала її назвою, а пізніше набула також етнічного й соціального значення. Німецький славіст Л. Мюллер виводив походження терміна "русь" від скандинавського етноніма "Ruder". Вказуючи на значну звукову розбіжність між термінами "рудер" і "русь", він вважав, однак, що термін "русь" вживався не як самоназва скандинавів, а лише як слов'ян, еквівалент їхньої справжньої самоназви. Історики, котрі відстоюють північне походження назви "Русь", часто апелюють до авторитету "Повісті временних літ", у якій говориться: "Отъ варягъ бо прозвашася Русью, а первое бўша словене".

Іраномовне походження терміна "русь" аргументується в дослідженнях відомого іраніста В. Абаєва. Згідно з ними, етнонім "русь" відповідає перському "ruxs", що означає сяйво, або осетинському "ruxs" - "roxs" - світлий. На початку IX століття слово "русь" як назва держави і народу з'являється в текстах арабських та візантійських письменників. В арабській літературі назва "Русь" уперше вжита середньоазійським ученим IX століття аль-Хорезмі.

Історіографія

У середині XVIII століття німецькі історики, члени Петербурзької академії наук Готліб-Зігфрід Байєр та Герхард Міллер обґрунтували концепцію норманізму. Посилаючись на літописну легенду про прикликання варягів на Русь, ці науковці висунули тезу щодо скандинавського походження Давньоруської держави. Рішучим опонентом і палким критиком норманізму став Михайло Ломоносов. Майже відразу полеміка потрапила в русло не наукової дискусії, а ідеологічного протистояння. "Космополітизмові" німецьких вчених, які, абсолютизуючи "варязький фактор", принижували державотворчу здатність слов'ян, було протиставлено "державницький патріотизм", що був своєрідним виявом зростання присутності слов'ян у керівництві Російської імперії та її Академії Наук.

На початковому етапі цієї багатовікової дискусії в основу концепцій як норманістів, так і антинорманістів було покладено хибну методологічну засаду - виникнення держави вони розглядали, по-перше, як кульмінаційний одномоментний акт, по-друге, як безпосередній наслідок діяльності конкретної історичної особи. Такий підхід і визначив коло питань, які були в центрі уваги істориків аж до кінця XIX століття.

У 20-х роках XX століття на основі численних історичних, археологічних та мовних джерел значна частина науковців світу почала віддавати перевагу "варязькому чиннику" у становленні державності русів. Офіційна радянська історіографія назвала норманську теорію політично шкідливою, оскільки вона не визнавала здатності слов'янських народів створити незалежну державу самотужки. Дискусія спалахнула з новою силою. На захист своєї теорії норманісти висували такі аргументи:

1. русь отримала назву від "Руотсі". Так у середині XI століття фіни називали шведів;

2. більшість імен руських послів, що зафіксовані в договорах із Візантією (911, 944), мають скандинавське походження - Карл, Інегельд, Фарлоф, Веремуд та ін.;

3. візантійський імператор Костянтин VII Багрянородний у своїй книзі "Про управління імперією" наводить як слов'янські, так і руські назви дніпровських порогів. Більшість руських назв має давньонорманське походження;

4. ісламські географи та мандрівники IX-X століть завжди чітко розділяли "русів" і "слов'ян".

На противагу антинорманісти стверджували:

1. жодного племені чи народу під назвою "руси" не було відомо в Скандинавії і про нього не згадує жодне давньонорманське джерело, включно з сагами;

2. один з найдавніших ісламських письменників Ібн-Хордадбег чітко називає русів слов'янським племенем;

3. археологічні матеріали з міст та торговельних шляхів Східної Європи свідчать про обмежений, фрагментарний вплив "варязького чинника".

Кожна з позицій мала свої сильні та слабкі місця, що спричинило поглиблення дискусії. Пояснення процесу виникнення державності як наслідку тривалої еволюції суспільного розвитку, відмова від погляду на утворення держави як на одномоментний акт, різнобічно обґрунтовані твердження істориків та археологів про те, що східнослов'янське суспільство ще до літописного закликання варягів мало свої протодержавні утворення, заклали підвалини сучасного якісно нового бачення процесу державотворення русів.

Назви Київської Русі у інших народів

Періодизація

Історики часто ділять політичну історію руської держави на 3 основні періоди.

Підготовчий етап (VIII-IX століття). У цей час відбувається розселення слов'ян на північний схід і становлення внутрішньо- та міжплемінних відносин.

Конституціювання держави (кінець IX - початок X століття). Період швидкого зростання. Розпочинається 882 роком, коли на престол у Києві сів Олег. Здійснюються перші походи на Костянтинополь Олега та Ігоря 911, 943 років. Внутрішня політика княгині Ольги звернена на затвердження централізованої влади. Відбувається остаточне утвердження держави на міжнародній арені за активної діяльності Святослава I Хороброго. Закінчується етап смертю князя 972 року від рук половців. Було підкорено сусідні східнослов'янські племена, унаслідок чого утворилося величезне господарське й політичне об'єднання, здатне кинути виклик основним суперникам у цьому регіоні.

Розквіт держави (кінець X - початок XI століття). Період охоплює князювання Володимира Святославича (978-1015) та Ярослава I Мудрого (1034-1054), що було добою зміцнення Києвом своїх завоювань і досягнення ним вершини політичної могутності й стабільності, економічного та культурного розквіту. На противагу територіальному зростанню попереднього періоду тут переважає внутрішній розвиток. Було впроваджено християнство, що значною мірою вплинуло на політичне й культурне життя держави, а також вироблено кодекс законів.

Період феодальної роздробленості (середина XI - середина XIII століття). Він характеризується безупинними руйнівними князівськими чварами, зростанням загрози нападів кочових племен та економічним застоєм. Початок цього періоду, за різними оцінками, припадає на час смерті Ярослава I Мудрого 1054 року або кінець князювання останніх успішних правителів Києва - Володимира II Мономаха (1113-1125) та його сина Мстислава Великого (1125-1132). Феодальна роздробленість була узаконена на з'їзді князів у Любечі 1097 року. Після захоплення та розорення Києва суздальським князем Андрієм Боголюбським 1169 року, політичне й економічне значення міста впало.

Монгольська навала на Русь у 1237-1241 роках, руйнування Києва 1240 року й включення князівств до складу держави монголів - Золотої Орди, поклали край існуванню Київської Русі та незалежності окремих князівств.

Теорії утворення

Норманська теорія

Схожим на ці західноєвропейські події є процес становлення держави в землі словенів. Літопис оповідає, що 859 року варяги прийшли з-за моря, брали данину з "чуді, із словен і з мері, і з весі, кривичів". 862 року ці племена вигнали варягів "за море", але не змогли організувати свою владу і закликали інших варягів, щоб її організувати. Прибули три брати: Рюрик, Синеус і Трувор. Рюрик став князювати у Словенському князівстві ( Новгороді), Синеус - у Білоозері, Трувор - в Ізборську. Після смерті братів Рюрик став єдиновладним князем, об'єднавши під своєю владою північні слов'янські племена словенів, кривичів та фінські - мерю, весь, чудь. Літописи повідомляють, що перед своєю смертю Рюрик передав правління своєму родичу Олегу й доручив йому малолітнього сина Ігоря. Поряд із цим є відомості, що Ігор був рідним сином Олега. 882 року Олег із великим військом рушив на південь, завоював Смоленськ, Любеч та інші землі, обійняв владу в Києві, скинувши Аскольда і Діра що правили містом.

Антинорманська

З'явилась як критика російського вченого Михайла Ломоносова тез попередньої гіпотези і бажання щось протиставити засиллю німецької культури в тогочасній Росії. За свого життя йому не вдалося завершити власну працю "Давня російська історія". Проте його ідеї в подальшому взяли на озброєння патріотичні сили в пропагандистських цілях.

Спробою кардинально змінити напрям пошуку стала хозарська гіпотеза професора Гарвардського університету Омеляна Пріцака. Що виводить коріння Київської держави з Хозарського каганату. На думку Пріцака, поляни були не слов'янами, а різновидом хозар, а їхня київська гілка - спадкоємницею роду Кия, який заснував (іноді вживається термін "завоював") Київ у VIII столітті. Хозарський каганат виступав у IX столітті єдиним державним механізмом на Лівобережній Україні, що контролював торговельні шляхи і взаємодіяв із іншою великою державою, Візантійською імперією, під вплив якої підпадав південь і південний захід сучасної України. Однак ця версія не витримує критичної перевірки. Археологічні дослідження стародавнього Києва свідчать про місцеву слов'янську самобутність його матеріальної культури. Пам'ятки салтово-маяцької археологічної культури (хозарської) зустрічаються надзвичайно рідко й не становлять навіть 1 % загальної кількості знахідок.

Автохтонна

Низка науковців, зокрема академік Петро Толочко, дійшли висновку, що в Києві 882 року стався спрямований проти князя-християнина Аскольда державний заколот, у якому вірогідно брали участь язичники - бояри з великокнязівського оточення. Як наслідок, до влади прийшла нова династія - Рюриковичі. Про жодне норманське завоювання й створення руської держави, таким чином, не можна говорити. Олег зі своєю дружиною стали на службу середньовічній ранньофеодальній слов'янській державі, яка на той час пройшла вже довгий шлях розвитку. Не випадково варяги не змінюють і її назви. На думку сучасних дослідників "варяги" - скандинави-найманці, воїни, прийняті на певних умовах (за угодою) до війська руських князів. Слід зазначити, що ця думка повністю узгоджується із дослідженнями Грушевського "Анти - племена, що утворили етнографічну цілість, яку тепер звемо українсько-руською". Тобто Русь не виникала на порожньому місці, а є прямим спадкоємцем Антського союзу.

"Перша руська держава середньовіччя виросла з поєднання багатьох елементів. Варяги були лише елементом серед багатьох, однією історичною силою серед інших. Руська історія тільки через варягів є така сама фікція, як руська історія без варягів".

Період зростання

Князювання Олега

У Повісті минулих літ описано похід Олега на Царгород 907 року. Значна частина істориків вважає його легендарним, оскільки він відсутній в інших джерелах. Відомості про цей похід можуть базуватися на поході 860 року Аскольда і Діра, або на пізніших походах Ігоря.

911 року було підписано новий, значно вигідніший і ширший договір. Було укладено і воєнні угоди. Цікаво, що Олег на знак перемоги прибив щит на воротях Царграда (так слов'яни тоді іменували Константинополь).

Ігор Рюрикович

У роки князювання Ігоря на кордонах Київської Русі вперше з'явилися племена печенігів. У 915 році вони уклали договір з Києвом і відкочували до Дунаю, однак 930 року порушили угоду і почали напади на землі київського князя. Дослідження сучасних істориків свідчать, що це пов'язано з інтригами візантійської дипломатії, яка використовувала печенігів для ослаблення Русі[джерело? ]. У Києві не зразу здогадалися про підступність імператорського двору і аж до 30-х років X століття надавали Візантії військову допомогу. Зокрема, русичі у складі імператорської армії брали участь у війнах в Італії.

Княгиня Ольга

Після цього всі подальші роки її правління характеризувалися миром і спокоєм. Тому літопис ставиться до неї, як до наймудрішої серед людей. Виявом її високої політичної і культурної зрілості було її охрещення, а також толерантне ставлення до інших вірувань. Ольга приділяє велику увагу внутрішнім справам, конкретно аналізує розвиток кожного регіону держави. З цією метою вона об'їхала на возі і санях величезну територію своєї країни, побувала і в недавно підкорених землях, що було досить небезпечно. Першою серед князів навела порядок в організації збирання податків, визначила їхні фіксовані розміри. Податки за часів Ігоря та Ольги сплачувалися переважно хутром, а грошовою одиницею була "куна" - шкурка куниці. Було встановлено, що данина ділилася на три частини, з яких дві йшли на державні витрати, а третина на потреби княгині, її міста Вишгорода. У цьому визначилась ідея поділу між бюджетом і власністю князів, що засвідчувало високий рівень державного мислення як керівної еліти, так і суспільства в цілому.

Таким чином, за складних зовнішніх і внутрішніх обставин вона здійснювала обережну, виважену політику, тримала державну систему в міцних руках, не давши їй розвалитися чи ослабнути, а також вела мудру й ефективну дипломатичну діяльність.

Святослав I Хоробрий

Значно розширилася Русь, зросла її могутність та міжнародна вага за часів сина Ігоря й Ольги Святослава (964-972). Це був мужній, войовничий князь із лицарською вдачею, що провів усе своє правління у війнах, охопивши своїми походами грандіозну територію в Європі й Азії.

Внаслідок походу 964-965 рр. Русь розгромила великий Хозарський каганат, що дало можливість закріпитися у межиріччі Волги і Дону. 965 року русичі захопили Саркел. Від часу усунення хозар господарями південноруських степів до річок Сули і Рось стали печеніги, що блокували торгові шляхи до країн арабського Сходу.

968 року починається перший балканський похід Святослава. У битві під Доростолом болгари зазнали поразки, руські війська заволоділи багатими придунайськими містами і захопили Східну Болгарію. Резиденцією руського князя стає місто Переяславець. Там, як він казав, "усі добра сходяться: із греків - паволоки, золото, вина й овочі різні, а з чехів і з угрів - срібло й коні, із Русі ж - хутро і віск, і мед, і невільники". Однак, 969 року, довідавшись про облогу Києва печенігами, Святослав змушений повернутися в Русь. Розбивши печенігів, він проводить деякі заходи щодо зміцнення управління державою: посадив на Київському столі старшого сина Ярополка, у Древлянській землі - Олега, у Новгороді - Володимира. Цим було покладено початок державній реформі, внаслідок якої Русь поступово ставала володінням однієї князівської династії. Сам Святослав 969 року повертається на Дунай і починається його другий Балканський похід.

Та ситуація на Балканах змінилася не на користь Русі. Коли київський князь здобув низку перемог, Візантія різко змінила свою політику, і сам імператор Іоанн I Цимісхій пішов із величезним військом вибивати свого недавнього союзника з Болгарії. Почалася завзята боротьба у невигідній для русичів ситуації: відірваність від батьківщини, чуже населення, велика перевага військових сил противника та ін. Святослав боронив не тільки свої завоювання, але й честь руської землі. Літопис сповіщає, що він заохочував своїх воїнів до мужності в бою словами: "Так не посоромимо Землі Руської, ляжемо кістьми тут, і бо ж мертвий сорому не знає". У низці битв візантійців було розбито. Однак в останній, одній із найбільших, битві під Аркадіополем руське військо зазнало поразки. Після кількох місяців виснажливої боротьби знесилені сторони перейшли до переговорів і підписали договір, за яким війська Святослава дістали можливість почесно відійти у свою країну. Поряд із цим Русь відмовлялася від претензій на візантійські володіння в Криму та на Дунаї. Договір 971 року відновлював дію угод 907 та 944 рр., у результаті чого Русь повернулася до мирних і союзних відносин з Візантією.

Під час повернення до Києва біля дніпрових порогів на розпорошені, на ослаблені сили русичів напали печеніги, яких намовила Візантія, вбили Святослава та багатьох його дружинників. Святослав був визначним політичним діячем X століття, діяльність якого сприяла широкому виходу Русі на міжнародну політичну арену, служила фактором розширення, зміцнення і подальшого розвитку давньоруської держави. Однак, дбаючи про міжнародний авторитет Русі, її територіальне розширення, зміцнення економічних позицій на чорноморських ринках, руський князь не приділив достатньої уваги внутрішнім справам. Святослав, безумовно, був природженим полководцем, лицарем навіть у ставленні до ворогів і таким він увійшов в історію. Переважна частина його війн були відверто агресивними, орієнтованими на зростання могутності держави, мала кривавий, жорстокий характер.

Загибель князя Святослава від рук печенігів продемонструвала, що ці орди становили дедалі більшу загрозу й боротьба з ними ставала для Київської держави життєвою необхідністю. А це означало, що зовнішньополітичний фактор у її житті продовжував залишатися одним із найважливіших, вимагаючи подальшого зміцнення її внутрішнього становища{{sfn|Білоцерківський|1999|с=33}.

Період розквіту

Володимир Великий

За часів Святослава Київська держава являла собою величезну країну з територією 800 тис. км². До її складу входило до 20 об'єднань племен та земель - слов'янських і фінських. Весь цей конгломерат ще не був об'єднаний нічим, окрім княжої влади, ослабленої Святославом та міжусобицями його синів у перші роки після його смерті. Ця боротьба за владу між князями Ярополком I, Олегом та Володимиром тяглася досить довго (972-979) і завершилася перемогою новгородського князя Володимира (980-1015). У перші роки правління в Києві Володимир продовжував політику свого батька, спрямовану на розширення меж держави. Уже 979 року, прямуючи з дружиною з Новгорода на Київ, дорогою князь завоював Полоцьке князівство і приєднав до Київської держави. У 981- 993 роках було здійснено кілька вдалих походів. Він остаточно підкорив непокірні племена в'ятичів і радимичів, відвоював у польських королів давньоруські червенські міста ( Червен, Белз та ін.), заволодів частиною землі литовського племені ятвягів, де збудував місто Берестя (Брест), захопив Херсонес (Корсунь) у Криму, що належав Візантії, здійснив вдалий похід у Закарпаття тощо. У кінці X ст. в межах Київської Русі було об'єднано всі східнослов'янські племена.

Тепер Володимир I Великий, християнин і керівник могутньої християнської держави, став одним з найвидатніших лідерів Європи. З ним підтримують дружні стосунки керівники Польщі, Угорщини, Чехії, Норвегії, Німеччини та ін. З багатьма з них Володимир I встановив численні династичні зв'язки, одруживши синів з доньками польського князя Болеслава I Хороброго, шведського короля Олафа I тощо. Першим серед руських князів Володимир починає карбувати свою монету - золоту і срібну, багато чого запозичивши від арабських країн, Візантії. На них було зображено самого князя, образ Христа, а на деяких замість цього було вибито тризуб.

За Володимира Руська держава перетворилася на одну з наймогутніших в Європі, а Київ за красою, розмірами змагався з Константинополем. Місто налічувало 8 базарів, 400 церков і т. д. За князювання Володимира починається нова доба в усіх галузях державного життя: політики, релігії, культури, торгівлі, будівництва та ін. Після смерті Володимира між його синами тяглися міжусобиці, в яких остаточно переміг і утвердився Ярослав. Але від 1022 року по 1036 рік він управляв Київською державою спільно з братом Мстиславом, що до цього князював у Тмуторокані. Ярослав керував правобережною частиною держави, а Мстислав - Лівобережжям.

Ярослав Мудрий

Ярослав Володимирович ( 1019- 1054) відзначався мужністю, глибоким державним розумом, різнобічними знаннями, політичною гнучкістю, любов'ю до книг, за що й був прозваний Мудрим[джерело? ]. Він продовжував справу батька зі зміцнення Київської держави, справу подальшого зростання її міжнародної ролі. Перш за все запроваджувалася лінія на розширення меж країни. 1030 року він підпорядковує своїй владі західний берег Чудського озера, де засновує місто Юр'їв (тепер Тарту). Приєднуються ще кілька фінських племен і їхні території на північному сході. 1031 року в Польщі було відвойовано червенські міста, захоплені нею 1018 року під час міжусобиць. 1036 року під Києвом удалося остаточно розгромити печенігів, і Русь дістала перепочинок у боротьбі з кочовиками, аж поки не з'явилися нові - половці. Однак загроза експансії степових сусідів залишалася реальною, і Київ обводять ще однією лінією фортифікацій уздовж р. Рось. За Ярослава 1043 року було здійснено останній похід на Візантію. У похід вирушила велика флотилія морем і сухопутна армія по західному берегу Чорного моря. Обидві сили зазнали поразки. Візантійці "грецьким вогнем" спалили значну частину флоту біля Босфору, решта повернула назад. Грецька ескадра рушила навздогін, але сама була знищена коло гирла Дніпра. Сухопутне військо візантійці розбили під Варною, 800 полонених русичів привели до Константинополя і осліпили. І все ж через деякий час відносини з Візантією стали покращуватись, і 1052 року остаточно утвердився мир, скріплений шлюбом четвертого сина князя Всеволода I з візантійською царівною. Однак це була поодинока невдача у зовнішній політиці князя Ярослава.

Значну увагу Ярослав приділяв відносинам із Польщею, де у першій половині XI століття відбувалася гостра міжусобиця, народні повстання, безперервні війни між групами вельмож. Київський князь підтримав спадкоємця польського престолу Казимира I Відновителя, який поступово зміцнював владу, утверджував порядок у країні. Ярослав здійснив кілька походів проти ворогів Казимира, надавав йому військову допомогу, дипломатичну підтримку, і це сприяння привело до відновлення міцної Польської держави, що в недалекому майбутньому повернулося проти руського народу.

Зібравши майже всі східнослов'янські землі, крім Полоцького князівства, яке Володимир виділив в окреме (воно твердо відстоювало свою незалежність), приєднавши ряд територій фінських та інших племен, Ярослав став одним з найсильніших володарів Європи, а Русь зайняла одне з чільних місць у системі європейських держав.

Продовжуючи справу батька, Ярослав надає пріоритетного значення зміцненню внутрішньополітичного становища. У цій сфері він спирався на бояр, які на той час зміцнилися, посилили свій вплив на життя країни. Варяги вже повністю втратили своє попереднє значення і востаннє згадуються 1036 року. Всі Ярославові воєводи були місцевого походження. Намісниками у головних містах були сини князя. Таким чином, Ярослав багато зробив для вдосконалення державного і політичного ладу. З цією метою було вироблено і кодекс законів "Руська правда". Вона перш за все захищала інтереси феодалів, великого князя, також інтереси народних мас від грубих форм феодального свавілля, які могли спровокувати народні виступи. Кровна помста замінялася штрафами, які встановлювали князь чи його намісники. Все це свідчило, що керівник країни дбає про життя своїх підданих, про підвищення організованості і цивілізованості суспільства.

1039 року у Києві засновано митрополію, що залежала від Константинопольського патріарха. Ярослав спробував розірвати стосунки з патріархом. 1051 року з його наказу єпископи у Києві обрали митрополитом Іларіона, "русина". Це був високоосвічений князів духівник, блискучий промовець, талановитий письменник, стійкий і глибокий патріот. Його "Слово о законі і благодаті", виголошене в Десятинній церкві, - видатний твір, рівного якому не було у тогочасній грецькій церкві.

Ярослав розбудував Київ, значно розширив його територію, оточив її валом. Було зведено чудові будівлі: палаци князя, митрополита, високих сановників із князівського оточення та ін.

Ярослав Мудрий помер 1054 року, залишивши заповіт, яким поділив свою державу між дітьми. Його смерть знову висвітлила недосконалість процесу передачі і наслідування влади великого князя. Ярослав намагався це зробити, як йому здавалося, раціонально, традиційно, розділивши свою могутню державу між синами. При цьому трьом старшим дав більші частини, двом меншим - менші.

Найстарший, Ізяслав I, отримав Київ, Новгород і великокнязівський престол, Святослав - Чернігів і більшість території Сіверщини, землі в'ятичів, радимичів і Тмуторокань, а Всеволод отримав Переяславль, і, крім того, Ростов, Суздаль, Поволжя та ін. Розподіляючи землі, Ярослав заповідав, щоб сини жили у злагоді і шанували старшого брата, який посідав місце батька. Однак це моральне побажання було недостатнім для збереження стабільності, єдності держави. Рішення про поділ держави було фатальним, підривало саму ідею єдності країни. Українська держава вступила в період розпаду, міжусобиць, небезпечних потрясінь.

Русь за потомків Ярослава

Старший син Ізяслав Ярославич ( 1054- 1078), що не мав здібностей до керування державою, виконував роль її формального глави, у перші роки правління за підтримки братів Святослава і Всеволода. Вони створили, по суті, тріумвірат, що вів спільну політику і підтримував єдність держави. Однак незабаром між ними виникли суперечності. До того ж 1068 року у битві з половцями вони зазнали поразки і, розгубившись, не змогли організувати оборону країни. Цим скористалися кочовики і безборонно грабували Київщину, Переяславщину, виводили тисячі невільників. Кияни, обурені недостатньою активністю і твердістю Ізяслава у боротьбі з кочовиками, зібрали віче і проголосили нового князя.

Після тривалих міжусобиць до влади приходили по черзі останні члени тріумвірату, які продовжували невдало вести боротьбу з половцями. Велика половецька орда продовжувала спустошувати країну. Справи ускладнювалися через відсутність єдності серед князів. Зростала кількість князів-ізгоїв, тобто тих, хто залишився без престолів і земель, що відійшли до старших у роді.

Проте, ухвали з'їзду було відразу ж порушено: у результаті інтриг і змови князя Теребовльського Василька підступно захопив київський князь Святополк II і осліпив. Це викликало нову хвилю війн і усобиць. Поступово ця боротьба скінчилася й у практику ввійшли майже щорічні князівські з'їзди, в центрі уваги яких стає боротьба з половцями. Це свідчило, що Київська Русь почала перетворюватися на федерацію князівств.

Володимир Мономах

Володимир був привабливою і яскравою постаттю на політичному небосхилі Руської держави, пройшов увесь свій життєвий шлях у безперервній боротьбі з ворогами країни. Син Всеволода I Ярославича і доньки візантійського імператора Костянтина IX Мономаха (звідти прізвисько Володимира - Мономах), він з раннього дитинства брав участь в обороні Переяславського князівства, яке Ярослав Мудрий дав в уділ його батькові. Найпівденніше з давньоруських князівств, воно часто зазнавало нападів половецьких орд, що кочували в сусідніх степах. Тому військову науку князь опанував ще з юнацьких років. Також рано почав займатися і державними справами. Як пише він у своєму творі "Повчання дітям", Із 13 років батько посилав його з дорученнями до інших князівств. Володимир об'їхав усю Східну Європу до Дону, Оки і Балтійського моря, а на Заході бував у Польщі і Чехії. Таких подорожей нараховано ним 83. Завдяки цьому він ґрунтовно ознайомився з життям різних земель, міст Київської Русі, сформував широкий погляд на державні справи. Хоча великим князем Київським Мономах став уже в похилому віці - 60 років, все своє життя він суттєво впливав на зовнішню і внутрішню політику давньоруської держави.

Русько-половецькі відносини не можна повністю втиснути у схему "напад-відсіч". Половці відігравали помітну роль у внутрішніх справах київських великих, а також удільних князів, укладаючи союзи то з одним, то з іншим, їх використовували у боротьбі за владу. Той самий Мономах, за свідченням Сергія Соловйова, у боротьбі з чернігівськими князями користувався допомогою половців 19 разів. Відомі і тісніші взаємини: Київський князь Святополк був одружений із дочкою хана Тугоркана, 1107 року Володимир Мономах та Олег, князь Чернігівщини, оженили своїх синів на половчанках.

Перелік таких фактів можна ще продовжувати. Слід зазначити, що половці легко переходили у православ'я. Промовистим є і факт значної допомоги, хоч і невдалої, руських князів половцям у битві на р. Калка проти татаро-монгольських загарбників 1223 року. Все це свідчить про помилковість і неприпустимість спрощеного трактування питань русько-половецьких відносин. Вони іноді були і союзницькими, взаємокорисними, близькими.

Відтіснивши половців, Володимир сприяв новій хвилі колонізації степів Причорномор'я. Першими тут осіли так звані "чорні клобуки", залишки різних племен, зокрема кочових, що підкорилися князям і перейшли до осілого життя. За ними йшли степові здобичники, що займалися полюванням і скотарством і, зрештою, землероби. Спираючись на них, Мономах намагається закріпитися на Чорному морі, приєднати гирло Дунаю. Однак це було надто складним завданням, позаяк Візантія все ще зберігала могутність і дипломатичними кроками та іншими засобами відвертала ці спроби від своїх кордонів. З цим періодом пов'язують так звану "Шапку Мономаха", яку буцімто подарував київському князю його дід - базилевс Костянтин IX. Насправді ж то золота бухарська тюбетейка, яку Хан Узбек подарував Івану Калиті, яку московити вважають за "доказ" спадкових прав московських правителів на Київський великокняжий престол та спадщину колишньої Візантійської імперії. Поряд із цим візантійський імператорський двір породичався з Мономахом: один із синів імператора одружився з онукою князя. Володимир, наслідуючи діда Ярослава Мудрого, також розширював династичні зв'язки зі скандинавськими країнами, Німеччиною, Угорщиною та ін.

Для цього доводилося долати багато перешкод. Зокрема, приєднання Волині спричинило конфлікт із Польщею. Польські князі інтригами, погрозами намагалися відірвати і повернути Волинь. До боротьби проти Мономаха долучилася й Угорщина. Тоді Мономах вислав на Польщу половців, і Волинь залишилася за Київською державою.

Володимир приділяв велику увагу і внутрішнім справам. Владу в Києві йому дали народні повстання, і він перш за все подбав про ліквідацію причин масового невдоволення: встановив нові, справедливіші, правила виплати лихварям боргів і значне зменшення відсотків за них, затвердив закони про охорону збанкрутілих купців і закупів-селян, що працею відробляли позики та ін. У своєму творі "Повчання дітям" князь підкреслював, що завжди виступає проти зловживань урядовцями владою, наказував синам самим творити справедливий суд, стежити, щоб "ані худий смерд, ані вбога удовиця" не були покривджені. Він заповідав: "не вбивайте ані невинного, ані винного", чим було продемонстровано глибокий і навіть незвичайний для XII століття гуманізм, турботу про людей різних соціальних груп.

Влада за часів Мономаха швидко зміцнювалась і доходила до такого рівня, який був у державі Ярослава. Князь тримав під контролем своїх синів, які завжди виконували його волю. Інші князі також корилися його владі.

Володимир Мономах доповнив новими статтями "Руську правду". Син Мономаха Мстислав Великий ( 1125- 1132) продовжив правління батька, однак отримав лише частину держави - Київ, Смоленськ, Новгород. Інші землі перейшли до його братів. А це означало, що Мономах не насмілився порушити негативну традицію ділити державу між своїми дітьми. Мстислав разом із братами вів боротьбу проти тих князів, які намагалися відокремитися чи зберегти свою незалежність. Зокрема, він підкорив Полоцьке князівство, яке тривалий час було відокремлене від Київської держави. Поза його владою залишилася лише Галичина.

Після смерті Мстислава Київська Русь остаточно розпалася на удільні князівства.

Політична роздрібненість

Проте існував іще один аспект проблеми політичної роздрібненості. З перемогою принципу спадкового престолонаслідування ( вотчини) над системою старшинства або ротації Ярослава I Мудрого княжі роди дедалі глибше пускали коріння у своїх батьківських землях, для них дедалі очевиднішим ставав той факт, що їхнє майбутнє пов'язане з удільними володіннями, а не з Києвом, за який точилася безперервна боротьба. Протягом XII століття виникло від 10 до 15 таких удільних князівств, найбільшими з яких були Галицько-Волинське, Володимиро-Суздальське, Новгородське, Чернігівське та Смоленське. Кожне мало незалежний політичний, економічний і навіть культурний статус. Унаслідок цього Київська Русь поступово перетворилася на ціле з багатьма центрами, пов'язаними спільними релігійними та культурними традиціями, династичними узами. Проте центри ці були значною мірою самостійними й часто ворогували між собою.

З відокремленням нових і нових князівств багатства, населення та землі Києва зменшилися до такої міри, що перед ним мало чим поступалися інші князівства. Власне тоді місто Київ з прилеглими територіями стало називатися "Руською землею" - у вузькому розумінні слова. Та незважаючи ні на що, Київ залишався великою принадою. Той, хто завойовував його, не тільки пишався престижем правителя "матері міст руських", а й міг претендувати на верховенство в династії Рюриковичів. Оскільки в Києві жив митрополит, і там були головні храми й монастирі, він лишався незаперечним культурним і релігійним, якщо не політичним, центром усієї Русі. Навіть із зменшенням свого населення й територій Київ з довколишніми землями залишався одним із найбільш розвинених і густозаселених князівств на всій Русі.

Проте переваги Києва були водночас і його нещастями. Тривали нескінченні чвари між князями за місто. Український історик Степан Томашівський підрахував, що між 1146 і 1246 рр. 24 князі 47 разів правили в Києві. З них один сім разів займав престол, п'ять князів правили по три рази кожен, а вісім - по два рази. Характерно, що 35 князювань тривали менше року кожне. У 1169 ріку результаті походу коаліції 11 князів, що діяли за ініціативою володимиро-суздальського князя Андрія Боголюбського, Київ вперше в практиці князівських усобиць був узятий штурмом і розграбований, і вперше князь, який заволодів містом, не залишився в ньому правити сам, а посадив на князювання свого ставленика. Після цього проголосив себе великим князем Володимиро-Суздальським, фактично засвідчивши цим вихід свого уділу зі складу Русі, оскільки в нього та його нащадків відсутній великокнязівський домен "Русі".

Економічний застій

Поряд із політичними проблемами існували й господарські. Розташування Києва на великому торговому шляху "із варягів у греки" відігравало важливу роль у його піднесенні. З кінця XI століття значення цього шляху стало зменшуватися. Це мало згубні наслідки для економіки Києва. Заповзятливі італійські купці, оминаючи Київ, встановили прямі зв'язки між Візантією, Малою Азією та Близьким Сходом, з одного боку, і Західною Європою - з іншого. Крім того, руським князям, що воювали між собою, важко було захистити шлях по Дніпру від набігів кочовиків. 1204 року торговельні зв'язки Києва зазнали нового удару, коли під час хрестового походу було пограбовано Константинополь. Водночас вступив у період стрімкого занепаду квітучий колись Аббасидський халіфат зі столицею в Багдаді. Внаслідок цього Київ утратив двох найзначніших партнерів у торгівлі. Ці економічні лиха загострили й без того напружені стосунки між багатим і бідним населенням міста, часто призводячи до соціальних вибухів. З усією очевидністю колись велична столиця Русі політично, економічно і соціально занепадала. Саме тоді автори Галицько-Волинського літопису, вболіваючи за долю держави в умовах занепаду Києва, висувають гасло "Галич - Другий Київ".

Монголо-татарська навала

Монголо-татарське військо, що ніколи не було численним (найбільше від 120 до 140 тис. воїнів), зате надзвичайно рухливим, добре організованим і блискуче керованим, спочатку підкорило Китай, Середню Азію та Іран. 1222 року монголо-татарський загін перейшов Кавказ і напав на половців. Половецький хан Кобяк звернувся по допомогу до кількох руських князів, що підтримали його. 1223 року об'єднані русько-половецькі сили ( у битві не брали участі володимирсько-суздальскі князі, які з 1169 року вважали себе незалежними від Києва - фактично вийшли зі складу Русі) зустрілися біля річки Калки з монголо-татарами й у жорстокій битві зазнали страшної поразки. Але монголи, надто розпорошивши свої сили, вирішили не користатися з цієї перемоги й повернули назад, додому. Руські князі швидко забули цей катастрофічний випадок, знову поринувши у внутрішні чвари. Проте 1237 року на кордонах Русі з'явилося сильне монголо-татарське військо на чолі з онуком Чингісхана Батиєм. Військо зруйнувало міста Рязань, Суздаль і Володимир, а 1240 року дійшло до Києва. Хоча місцевий князь Михайло втік, городяни на чолі з воєводою Дмитром, що його послав Данило Галицький, вирішили оборонятися від нападників. Облога міста була тривалою й жорстокою, і навіть коли монголо-татари подолали міські мури, бої точилися за кожну вулицю й за кожний будинок. На початку грудня 1240 року Київ упав під ударами монголо-татар.

Державний устрій

На цю племінну систему східних слов'ян варяги наклали свої комерційно і військово зорієнтовані форми організації, встановивши серед місцевих племен такі порядок і єдність, які дозволяли їм ефективніше господарювати. Найбільшими "володарями" їхніх торговельних підприємств були члени династії Рюриковичів, і саме вони мали найбільше прибутків і влади. Проте оскільки князі великою мірою залежали від дружини, то значну кількість своєї поживи їм доводилося ділити з дружинниками. Характерно, що однією з основних турбот перших київських правителів було прагнення задовольнити власних дружинників, щоб вони не перейшли до суперника. З поширенням впливу варягів політична влада зосереджувалася у містах, що виникали на основних торгових шляхах. Найважливішим із цих міст був Київ.

Найважливішим механізмом влади була княжа влада, рада бояр (дума) та збори міщан ( віче). Кожна з цих інституцій була виявом відповідно монархічної, аристократичної та демократичної тенденцій у політичному устрої Києва. Влада й престиж, що ними користувався князь, у свою чергу зобов'язували його забезпечувати підданим справедливість, порядок і захист. У виконанні своїх військових функцій князь насамперед залежав від дружини. В разі потреби більших військових сил збиралося ополчення городян або, рідше, проводилася загальна мобілізація. Чисельність цього війська була відносно невеликою - десь близько 2-3 тис. осіб, а то й менше. Аналогічно суспільствам, що не мали ще державної організації, управлінням князівством у цілому займалися також особисті слуги князя, такі, зокрема, як дворецький, управитель маєтком та інші, оскільки не існувало чіткої різниці між державною й приватною управлінськими функціями. У віддалені міста і землі князі призначали посадників, що, як правило, обиралися з членів власної родини. На периферійних землях волю князя виконував тисяцький місцевого ополчення зі своїми підлеглими. Правосуддя вершив сам князь чи призначені ним судді згідно з "Руською правдою" Ярослава Мудрого. Зрозуміло, що княжа влада мала першочергове значення в управлінні Київської Русі, але разом із тим поєднання в ній військової, судової та адміністративної функцій свідчить, наскільки ця система була відносно нерозвиненою й примітивною.

У фінансуванні своєї діяльності князі насамперед залежали від данини. Згодом розвинулася складніша система оподаткування, що включала кожне господарство (яке називалося "дим" або "соха"). До інших джерел княжих доходів належали мито на торгівлю, плата за судочинство і штрафи. Останні складали важливе джерело прибутків, оскільки київські закони щодо покарання за злочин віддавали перевагу грошовим виплатам перед смертною карою.

У найдавніших джерелах Київської Русі варяги вперше згадуються саме як відчайдушні й розбишакуваті купці. У VIII- IX століттях від своїх поселень на Балтійському узбережжі вони по волзькому шляху рухалися на схід аж до Каспійського моря, де вступали в контакти з купцями мусульманського світу. На IX століття, коли центр торгівлі перемістився на південь, до Константинополя, головною торговою артерією для Києва став славнозвісний шлях "із варягів у греки". Відтак заморська торгівля стала складати основу економічної системи Київської Русі.

Тому не випадково, що першою формальною угодою, укладеною київськими правителями, став договір князя Олега з Візантією в 911 році, згідно з яким руським купцям у Константинополі створювалися надзвичайно сприятливі умови. Коли у XII- XIII століттях у результаті пограбування Константинополя хрестоносцями та частих нападів кочовиків на торгові шляхи по Дніпру став занепадати обмін з Візантією, дедалі більшого значення для Києва набували торговельні зносини із Західною Європою, що головним чином йшли через Краків - Прагу - Регенсбург.

За оцінками сучасних учених, 1З-15 % населення Русі мешкало у міських осередках. Як засвідчують літописи, у країні налічувалося близько 240 міст і селищ. Проте цілком імовірно, що десь 150 із них фактично являли собою укріплені поселення напівземлеробського люду. Серед майже 90 великих селищ і міст найбільшим був, поза всяким сумнівом, Київ. До монголо-татарської навали чисельність його мешканців становила близько 35-40 тис. ( Лондон досяг таких цифр лише через 100 років). Для порівняння, такі важливі центри, як Чернігів та Переяслав, Володимир-Волинський, Львів і Галич, налічували не більше 4-5 тис. жителів кожен. Населення цих міст переважно складалося з дрібних торговців та ремісників, оскільки великого поширення набули ремесла. Так, у Києві було представлено від 40 до 60 різних ремесел, найважливішими серед них були теслярство, ковальство, гончарство та кожум'яцтво.

Деякі історики підкреслюють комерційну спрямованість економіки Київської Русі. Інші, на противагу їм, доводять, що її основу становило землеробство. Цієї ж думки тримаються видатні українські дослідники Михайло Грушевський, Дмитро Багалій та Ярослав Пастернак, а також провідні радянські фахівці з цього питання. Вони вважають, що оскільки слов'яни традиційно були людом землеробським, то малоймовірно, що у Київську добу вони раптом змінили спосіб життя. Додатковим підтвердженням цієї гіпотези є часті згадки про землеробську діяльність на Русі у літописах, аграрна орієнтованість календаря та міфології давніх слов'ян і, що найпереконливіше, - археологічні знахідки.

Недавні розкопки виявили, що у Х ст. в Україні користувалися залізним лемешем і що тут, як і в Західній Європі, дістала поширення відносно прогресивна двотрипільна система сівозміни (за якою одна друга чи одна третя орної землі лишалася під паром). Культивувалися переважно пшениця, овес, жито та ячмінь. Значного поширення серед селян на Русі набула вигодівля худоби. Це забезпечувало їх не лише м'ясом та молоком, але й шкірою для одягу і взуття. Те ж саме можна сказати про розведення коней, свиней, овець, гусей, курей і голубів. Використання волів уможливлювало землеробство у ширших масштабах. Хоч селяни часто мали власний реманент, необхідний для обробки землі, вони, як правило, об'єднувалися в колективи, або общини (до них входили кревні родичі кількох поколінь на чолі зі старійшиною), допомагаючи один одному. Пізніше община виникала на основі спільності території, об'єднуючи сусідів, не пов'язаних кревно.

Відомий радянський учений Михайло Тихомиров, погляди якого поділяють багато його радянських колег, стверджував, що появу численних ремесел зумовив розвиток і все відчутніший прогрес у сільському господарстві - відтак у районах великого зосередження ремесел виникали міста. Він визнає, що з появою міст важливу роль в їхньому піднесенні стала відігравати торгівля, проте не заморська, а перш за все між містом та аграрною провінцією.

Населення і площа

Точна чисельність населення Давньої Русі невідома. Згідно з оцінками історика Г. В. Вернадського, загальна чисельність населення становила 7,5 мільйонів осіб, з яких 1 мільйон проживав в містах, число яких на час татаро-монгольської навали досягало 300.

Маючи, за різними підрахунками, від 3 до 12 млн населення й величезну територію, що обіймала близько 800 тис. км² (майже половина її - в межах сучасної України), Київська Русь була найбільшою політичною формацією середньовічної Європи. До того ж ця формація швидко розвивалася. В XII столітті площа Русі сягала 1 300 тис. км², це була максимальна територія за весь час існування держави.[неавторитетне джерело]

Найбільші міста Київської Русі

Суспільство

На щабель нижче від бояр стояла міська знать, або, як її ще називали, - люди, що часто вважались "середнім класом" Києва. Найвизначніші його представники були великими купцями, що займалися міжнародною торгівлею, вступали в родинні зв'язки з боярами й домінували у міській політиці. Порівняно з бюргерами Західної Європи тих часів міська знать Київської Русі була далеко могутнішою й численнішою, навіть після того, коли занепад торгівлі у XII столітті призвів до часткового зменшення її ролі. До менш впливових і бідніших городян, яких ще називали "молодшими людьми", належали дрібні торгівці, крамарі, високомайстерні ремісники, зокрема зброярі, каменярі, гончарі, ювеліри, що гуртувалися в ремісничі корпорації ( цехи). Найнижчу сходинку соціальної драбини міста займала "чернь" - ті, хто нічого не мали й наймалися на "чорну роботу".

Право Київської Русі

Найдавнішим джерелом права в Київській Русі був звичай, який з IX століття набув значення неписаної правової норми. У додержавний період звичай був єдиним джерелом права, який регулював усі правовідносини, однак з об'єднанням руських князівств сфера його регулювання звузилася. Звичаєве право переважало у приватно-правових відносинах, таких як відносини власності, спадкування, зобов'язання і шлюбно-сімейних відносинах. Воно регулювало порядок здійснення кровної помсти, проведення деяких процесуальних дій ( присяга, ордалії, оцінка показань свідків). Звичаєве право випливало із народного досвіду та усталеності суспільної практики, забезпечувалось державним та суспільним примусом. Неписане звичаєве право знайшло своє місце у перших актах князівського законодавства.

Правовий розвиток Київської Русі зумовив необхідність систематизації норм. Першою писаною збіркою права вважається "Устав і закон руський". Писемна пам'ятка не збереглася до нашого часу, однак згадку про неї можна знайти у статті 6 русько-візантійського договору 945 року.

Будь-яка дискусія про культуру середньовічного суспільства зосереджується насамперед на його релігійних віруваннях та інститутах. В історії Київської Русі маємо дві окремі релігійні, а відтак і культурні епохи. До 988 року засобом задоволення духовних потреб східних слов'ян був анімізм, у засаді якого лежало обожнення сил природи та поклоніння духам предків. Найвищим божеством у язичницькому пантеоні вважався Перун - бог грому і блискавки, аналогічний скандинавському богові Тору, хоч пов'язана з ним міфологія не була такою химерною. До інших важливих божеств належали Дажбог і Сварог - боги повітря й сонця, дарителі земних благ. Закономірно, що серед землеробського люду поширеним був також культ богів родючості - Рода та Рожаниці. Крім того, об'єктами поклоніння вважалися сотні духів річок, лісів та предків; це часто виражалось у жертвуванні їм тварин, а подекуди й людей. Східні слов'яни не зводили своїм божествам величних храмів, як і не мали складної духовної ієрархії - власне це й пояснює відносно слабкий опір християнству з боку їхньої релігії. І все ж із приходом нової релігії вірування предків не зникли безслідно. Під личиною християнства ще протягом століть серед східних слов'ян зберігався релігійний дуалізм, або двовір'я, що полягало у дотриманні язичницьких за походженням звичаїв та обрядів (таких, зокрема, як святкування приходу весни).

Із прийняттям християнства у Київській Русі поширилася нова, витончена й складно організована релігія. У 1037 році після приїзду із Константинополя першого у довгій низці грецьких митрополитів (протягом усієї Київської доби лише двічі на цей пост призначалися не греки) була заснована митрополича єпархія. Первинно до Руської митрополії входило вісім єпископств, але згодом їхня кількість зросла до шістнадцяти. Десять із них розташовувалися на землях сучасної України. Багато єпископів теж були візантійцями. Вони везли з собою власне оточення: писарів, помічників, майстрів, перетворюючи єпископства на осередки поширення візантійської культури. Духовенство поділялося на дві категорії: "біле", тобто парафіяльні священники, що не давали обітниці целібату (безшлюбності) й звичайно одружувалися в своєму ж середовищі, та "чорне", тобто ченці, з яких обиралися високі духовні ієрархи. Намагаючись уникнути мирських гріхів і спокус, ченці жили у відлюдненні, й тому їх вважали цвітом віруючого люду, а їхні монастирі були осередками християнської освіти й науки. У XIII столітті в Київській Русі існувало близько 50 монастирів, із них 17 - у самому Києві.

Церква справляла величезний вплив на культуру Київської Русі. Спорудження одного лише храму - славетної Софії Київської - є безпосереднім підтвердженням того, наскільки всеосяжним був вплив церкви на мистецтво. Збудована у 1037 році за князювання Ярослава I Мудрого ця чудова кам'яна споруда, зведена грецькими майстрами на взірець константинопольського храму, мала п'ять абсид, п'ять нефів і тринадцять бань. Розкішне прикрашений інтер'єр підтримували мармурові й алебастрові колони. Напевно, краса цього храму християнського Бога здавалася просто сліпучою призвичаєним до скромних дерев'яних будівель киянам. Власне, саме таке враження й мав справляти собор, позаяк у візантійській церкві добре розуміли, що високе мистецтво, звернене до людських емоцій, часто куди ефективніше посилювало віру, ніж богослов'я, що апелює до розуму. З цією метою церква сприяла розвиткові мистецтв і ремесел. Зокрема, інтер'єр Святої Софії прикрашали кольорові мозаїки та фрески, що з дивовижною правдоподібністю змальовували людину. Інший спосіб викликати благоговіння полягав у використанні ікон, тобто зображень божественних істот на спеціально оброблених дошках. Ікони поширювалися по приватних оселях, де ставали найціннішою в родині спадщиною. Кожен із цих нових різновидів мистецтва попервах зазнавав впливу грецьких зразків. Та з часом майстри навчилися поєднувати в цих жанрах і місцеві елементи, створюючи дедалі виразніший власний стиль. Проте впливи східної церкви на мистецтво не завжди були благотворними. Так, через те, що візантійці не любили ставити у своїх храмах статуй, скульптура не дістала помітного розвитку.

Таким же визначальним був вплив християнства на способи інтелектуальної експресії давніх русичів. Після 988 року в ужиток увійшло письмо, базоване на абетці, створеній ченцями Кирилом і Мефодієм - греками з болгарськими коренями, що поширювали християнство серед слов'ян. На відміну від Риму з його наполяганнями використовувати в богослужіннях латину Константинополь погоджувався з тим, що новонавернені народи користувалися у церкві власною мовою. Відтак у богослужіннях та інших справах церкви вживали церковнослов'янську мову - літературну норму, що спиралася на південнослов'янські діалекти й була легко зрозумілою східним слов'янам. Поступово вона поширилася на лише на релігійну, а й на світську літературу, що ставала багатшою та різноманітнішою.

Закономірно, що більшість зразків цієї писемної літератури мала релігійний характер. Тут у достатку маємо уривки зі Старого й Нового заповітів, гімни, проповіді, житія святих. Найвидатнішими серед них є "Патерик", тобто оповідь про життя святих, написана ченцями Києво-Печерської лаври, проповіді й гімни святого Кирила Туровського, писання київського митрополита середини XI століття Іларіона - можливо, найосвіченішого мужа Київської Русі. У своєму знаменитому "Слові про закон і благодать", прочитаному у 1052 році в присутності Ярослава Мудрого, Іларіон майстерно протиставляє християнство язичництву й описує хрещення Русі. У цьому творі він демонструє чудове володіння складними прийомами візантійської риторики, а також глибоке знання Біблії. Проте при всій своїй повазі до грецької культури Іларіон не був грекофілом. У "Слові про закон і благодать" він підкреслює велич і значення Русі, применшує роль Візантії в її наверненні до нової віри, приписуючи всю заслугу у здійсненні цього історичного кроку Володимирові.

Серед учених побутують різні думки щодо рівня і поширення освіти в Київській Русі. Не підлягає сумніву, що представники знаті діставали освіту. В літописі повідомляється, що у 988 році князь Володимир I наказав віддати у навчання боярських дітей, а його син Ярослав I заснував у Новгороді школу для 300 хлопчиків аристократичного походження. У Києві центром цієї діяльності стала Свята Софія. В 1037 році на терені собору містилися школа та бібліотека. Києво-Печерська лавра також мала бібліотеку, а деякі її монахи славилися своєю освіченістю, що в ті часи переважно означало добру обізнаність із релігійними текстами. Серед князів наука також була у пошані. Відомо, яким книголюбом був Ярослав Мудрий; його син Всеволод I володів п'ятьма мовами, письменною була й дочка Анна. Коли вона стала королевою Франції, це незвичайне для жінки тих часів досягнення відрізняло її від більшості жінок французького двору. Проте складніше відповісти на питання про поширеність освіти серед простого люду. Деякі вчені вважають, що знайдені в Новгороді абетки на бересті для школярів та настінні написи у Святій Софії є свідченням доступності освіти й для нижчих верств, але багато інших фахівців доводять, що освіта взагалі та обізнаність із візантійсько-християнською культурою зокрема були в основному привілеями мирської та церковної еліти, а відтак лишалися недосяжними для мас.

Художня спадщина Київської Русі зберігала значення як зразки, які намагалися наслідувати. Виникали місцеві школи, у творчості яких прийоми і форми київського мистецтва одержали самостійний розвиток. Утворення місцевих шкіл сприяло зближенню мистецтва народного і "вченого", ширшому проникненню народних елементів у культуру пануючого класу. Виникнення руського співочого мистецтва відносять до часу князювання Володимира I Великого і його сина Ярослава I Мудрого.

Важливими архітектурними пам'ятками Галицької землі є князівський палац і церква Пантелеймона в Галичі.

Видатною пам'яткою літописання Південно-Західної Русі цього періоду є Галицько-Волинський літопис - головне джерело для вивчення історії південно-західних руських земель в XIII столітті.

Зовнішні відносини

Намагання росіян проголосити себе єдиними правонаступниками Київської Русі почалися наприкінці XV століття, коли московські великі князі почали захоплювати території колишнього Київського князівства, і хотіли довести свій зв'язок з попередніми стародавніми володарями (задля задоволення середньовічної містичної теорії передачі верховної влади Translatio imperii).

У XIX столітті із поглибленням національної свідомості українців зросло невдоволення тим, що росіяни монополізували "славу Києва". У 1906 році найвагоміший аргумент проти традиційної схеми російської історії висунув славетний український історик Михайло Грушевський. Як послідовний демократ, Грушевський піддав сумніву правомірність вивчення історії як насамперед процесу творення держави. Для нього стрижнем історії був досвід, накопичений певною етнічною спільністю, котра населяє землі своїх предків. Він припускав (а це його припущення підтверджують ряд недавніх радянських досліджень з археології), що починаючи з племені антів VI століття до XX століття велику частину України займали народності, які у своїй основі належали до одного етнічного типу. Якщо населення й справді полишало Центральну Україну через наскоки монголо-татар (а на думку Грушевського, спустошення та міграції, спричинені ними, були менших масштабів), то з відновленням відносного спокою воно знову поверталося. За твердженням Грушевського, який аж ніяк не поділяв норманської теорії, українці є прямими нащадками полян - племені, яке відіграло провідну роль у розвитку Києва. Власне, тому саме цей їхній досвід і займає найважливіше місце в історії України.

Грушевський вважає, що приписувати Київській добі центральне місце в російському минулому - значило б не тільки применшувати унікальні поляно-українські здобутки, але й обтяжувати російську історію штучним, якщо не перебільшеним, додатком, що стояв би на заваді пошуків її справжнього коріння. Якщо ж все-таки вважати державу засобом збереження київської спадщини, доводить далі Грушевський, то куди більшу частину цієї спадщини зберегли Галицько-Волинське князівство, а пізніше Велике князівство Литовське з його сильними українськими та білоруськими елементами, ніж це могли зробити розташовані далеко на північному сході Ростовське, Суздальське, Володимирське, Тверське та Московське князівства. Подібно до того як Галлія - колись провінція Риму, а нині сучасна Франція - запозичила з Риму багато елементів його суспільно-економічного устрою, законодавства та культури, щось подібне вчинила Москва стосовно Києва. Але Москва не була продовженням чи якимось другим етапом історичного процесу, започаткованого у Києві. При наявності рис, які Москва запозичила у Києва, її коріння, вважає Грушевський, виростало з географічних, політичних та етнічних умов, притаманних Північному Сходові.

Теорія радянських істориків, що поступово витісняє погляди традиційної російської історіографії, ґрунтується на твердженні, що оскільки три східнослов'янські народи сформувалися лише після занепаду Києва, то суперечки навколо київської спадщини є безпідставними. Основною причиною розщеплення східних слов'ян на три окремих народи пропонується вважати монголо-татарську навалу та поглинення українців і білорусів польсько-литовською державою. Це досить несподіваний відступ від традиційного марксистського положення про величезну роль у процесі формування націй соціально-економічних чинників. Більше того, з такого підходу випливає, що якби не згадані зовнішні чинники, ніякої диференціації в "давньоруському народі" не відбулося б. Так чи інакше, суперечки щодо спадщини Київської держави зайвий раз свідчать про те, як тісно переплелися в історіографії Київської доби політичні, ідеологічні та наукові питання.

1. Карта "Древнерусское государство 10 - 12 вв." // БРЭ. Том "Россия". - М., 2004. - С. 268. (рос.)

2. Польський король Казимир ІІІ і боротьба за спадщину Романовичів Архівовано 15 February 2017 у Wayback Machine. // Вісник Львівського у-ту. Серія історична. - 2011. - Вип. 46. - С. 21.

3. Войтович Л. Королівство Русі: факти і міфи Архівовано 19 October 2017 у Wayback Machine. // Дрогобицький краєзнавчий збірник. Збірник наукових праць. - 2003. - Вип. VII. - С. 64.

4. У договорах Русі з Візантією Олег Віщий, Ігор Рюрикович виступають з титулом "великий князь Руський" (дав.-рус. ). Великокняжий "стол" в Києві проіснував до монгольської навали на Русь. До цього слід додати, що Іларіон Київський у своєму творі "Слово про закон і благодать" Володимира Великого і Ярослава Мудрого нарік каганами Русі, а один з авторів Галицько-Волинського літопису Роману Мстиславичу присвоїв титул царя в Руській землі. Див.: Іпат. літопис; Слово про закон і благодать.

5. Рибаков Б. А. Київська Русь і російські князівства ХП-ХШ ст. - М., 1982. - С. 468.

6. Древнерусское государство и его международное значение. - М., 1965. С. 76 и др; Черепнин Л. В. К вопросу о характере и форме Древнерусского государства Х - начала XIII в. // Исторические записки. - М., 1972. - Вып. 89. - С. 353-408. (рос.)

7. Войтович Л. В. Середні віки в Україні: хронологія, проблеми періодизації // Украинский исторический журнал. - 2003. - № 4 - С. 134-139.

8. Моця О. П. Київська Русь; результати та перспективи досліджень // Український історичний журнал. - 1996. - № 4. - С. 41.

9. ↑ Толочко П. П. КИЇВСЬКА РУСЬ, становлення та розвиток ядра держави // Енциклопедія історії України / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. - Київ : Наукова думка, 2007. - Т. 4: Ка-Ком. - С. 528.

10. Ліутпранд, у своїй хроніці "Antapodosis", називає подібне походження назви "Русь": Є народ в краях північних, яких греки за їх зовнішність звуть "руді".

11. (рос.) Носов Е. Новгородская земля: Северное Приильменье и Поволховье // Русь в IX-X веках: археологическая панорама / отв. ред. Н. А. Макаров. - М. : Ин-т археологии РАН, 2012. - ISBN 978-5-93061-068-0. - Дані археологічних досліджень засвідчили, що Новгорода у ІХ століття ще не було: "У межах початкових ядер міських територій на Неревському, Людиному і Славенському кінцях відкладення культурного шару почалося не раніше початку X століття [...] На інших, частина яких перебуває навіть у центральних районах, життя почалося не раніше XI, XII, а часом і в XIV ст.

12. "изъгнаша варѧги за море и не даша имъ дани и почаша сами в собѣ володѣти" // Повість врем'яних літ за Лаврентіївським списком Архівовано 3 December 2013 у Wayback Machine.

13. Мельникова О. О. Варяги // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 440-441. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

14. Грушевський М. Анти у візантійських авторів // Твори у 50-и томах. - Львів: Світ, 2004 р. - т. 6. - С. 452-464.

15. Бойко О. Д. Київська Русь. Походження Давньоруської держави // Історія України: підручник / О. Д. Бойко. - 7-е вид., стер. - Київ: Академія, 2018. - 720 с.

16. Ярослав Дашкевич. Як Московія привласнила історію Київської Русі. Борщ.info. Архів оригіналу за 19 березня 2018.

17. Котляр М. Ф. Дипломатичні відносини між двома осередками влади в давньоруській державі (70 - 90-ті роки ХII ст.)// Український історичний журнал.- 2003.- № 1.- С. 23-36.

18. Тарапон О. Літописи // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський: ФОП Гавришенко В. М., 2015. - С. 454. - 912 с.

19. Вказана дата так званої "першої літописної згадки". "...стан сьогоднішніх знань про новгородський культурний шар і датування його найдавніших ділянок не підтверджує існування Новгорода в IX ст." Носов Е. Н. Новгородская земля: Северное Приильменье и Поволховье // Русь в IX-XI веках: археологическая панорама / Ин-т археологии РАН; отв. ред. Н. А. Макаров. - Москва; Вологда: Древности Севера, 2012.[недоступне посилання з квітня 2019] - С. 118. (рос.)

Бібліографія

Збірники документів

Монографії. Підручники

Білоцерківський В. Я. Історія України (Курс лекцій) : Посібник для вузів. - Х., 1999.

Греков Б. Д. Киевская Русь. Москва, 1953.

Грушевський М. Історія України-Русі. І - III тт. Львів, 1898-1899; Київ, 1991.

(рос.) Древняя Русь и Великая степь. - М. : АСТ, 2019. - 960 с. - ISBN 978-5-17-100425-5.

Древнерусское государство и его международное значение. Москва, 1965.

Ловмянский Х. Русь и норманны. Москва, 1985.

Насонов А. Н. "Русская земля" и образование территории Древнерусского государства. Москва, 1951.

Рыбаков Б. А. Киевская Русь и русские княжества XII-XIII вв. Москва, 1982.

Пашуто В. Внешняя политика Древней Руси. Москва, 1968.

Полонська-Василенко Н. Дві концепції історії України і Росії. Мюнхен, 1964.

Свердлов М. Б. Домонгольская Русь. СПб., 2003.

Толочко П. П. Київська Русь. Київ, 1996.

Толочко О. П., Толочко П. П. Київська Русь. Київ, 2001.

Чубатий М. Княжа Русь-Україна та виникнення трьох сх.-слов. націй. Нью-Йорк-Париж, 1964.

Łowmiański Н. Zagadnienie roli normanów w genezie państw słowiańskich. W. 1957

Рекомендована література

# data[].attributes.attachment_link.title
Київська Русь - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Київська Русь - середньовічна східноєвропейська монархічна держава зі столицею в Києві, що існувала впродовж IX-XIII століть. Об'єднувала під владою князів із династії Рюриковичів східнослов'янські, балтські та фіно-угорські племена. У часи найбільшої могутності простягалася від Балтійського моря на півночі до Чорного моря на півдні, і від верхів'їв Вісли на заході до середньої Волги на сході.

# data[].attributes.body
Поглибіть ваші знання про Гетьманщину - період української історії, коли під владою гетьманів відбувалося зміцнення української державності та культури в XVII столітті.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мала міжнародне визнання козацької державності: Річчю Посполитою, Османською імперією тощо.

Очільником виступав виборний гетьман. З 1654 року перебувала під протекторатом Московського царства. Протягом другої половини XVII - початку XVIII століття, під час громадянської війни - часу розколу та правління окремими територіями різних гетьманів, останні, у боротьбі за єдиновладдя, визнавали верховенство Московського царства, Речі Посполитої (Республіки Обох Націй) та Османської імперії.

У 1667 році за Андрусівським миром розділена по Дніпру на Правобережну і Лівобережну Україну. Після остаточного скасування в Речі Посполитій козацького устрою на Правобережжі в 1699 році далі існувала лише на теренах Лівобережжя. У 1709 році, під час Великої північної війни, невдало намагалася перейти під протекторат Шведської імперії. Протягом XVIII століття поступово втратила політичну й економічну автономію. 1764 року наказом російської імператриці Катерини ІІ титул гетьмана було скасовано, а ще через рік Гетьманщину реформовано в Малоросійську губернію.

Протягом різних історичних періодів російська імперська влада, а також режим комуністичного устрою намагались викорінити в української нації почуття власної ідентичності та унікальної історії. Заміна назви козацької держави "Військо Запорізьке" в історіографії на "Малоросія" чи тому подібні, породжувала комплекс меншовартості.

"Державні збори" (бл. 1650) - гравюра невідомого голландського автора, яка зображує наступні країни: Англію, Францію, Іспанію, Німеччину, Голландію, Польщу, Україну, Московію та інші.

На мапі за 1720 рік Йоганна Гоманна позначена Україна (також як "Русь Червона"), що простягається від Перемишля до Полтави і від Почепа до Бого-Дніпровського лиману. На східних територіях України утворені "народні республіки": Новгород-Сіверське князівство, Курське князівство і Слобідська Україна (тут як Козаки-черкаси).

Протягом початку 1670-х - першої половини 1680-х років назва "Україна" закріпилася в офіційному дискурсі Війська Запорозького, Московського царства, Речі Посполитої та Молдавського князівства як новий політонім. Ним почали позначати державу, яка була під владою гетьманів Війська Запорозького. При цьому назва "Україна" була синонімічною і вживалася для кращого розуміння та виокремлення державного політичного утворення, яке постало на теренах Східної Європи від часів Української революції на чолі з гетьманом Богданом Хмельницьким.

Наприклад, у 1672 році в Бучацькому мирному договорі між Річчю Посполитою та Османською імперією згадується "Українська держава" (ukraińskie państwo). У 1712 цей термін вживав і гетьман в екзилі Пилип Орлик. Окрім цього у своїх латинських листах Орлик пише і про "Українську республіку", а в листі до митрополита Стефана Яворського (1715) ототожнює "Україну" і "государство Московське". У його "Виводі прав України" (1712) бачимо і "Українське князівство", тоді як гетьмана Івана Мазепу Орлик іменує "князем України".

У відозві запорізьких козаків до гетьмана Івана Виговського (1658), опублікованій ще в літописі Самійла Величка (1720), зустрічаємо такі слова козаків:

"Довелося нам вісім років відстоювати те бойовою зброєю, з великим наобопіль кровопролиттям і ушкодженням обох держав, Польської та Української".

У 1677 кошовий отаман Іван Сірко називав Гетьманщину Україною, і писав, що Хмельницький "удільним князівством Україну приукрасив". Іван Мазепа також використовував термін "Україна", протиставляючи її "государству Московському", називаючи при цьому "своєю вітчизною" і "милою маткою".

Окрім України використовувалися й інші назви. Так, у 1669 році гетьман Петро Дорошенко, бажаючи відродити Русь в кордонах від ріки Вісли до міста Севськ, називав Гетьманщину просто "Руссю". Поширеним був і термін Мала Русь. Наприклад в "Маніфесті до іноземних державців" (1658) Івана Виговського Україна називається "Руссю" або "Малою Руссю", землі Білорусі "Білою Руссю", а територія Росії - Московією. Гетьман Петро Іваненко теж вживав це поняття, називаючи Гетьманщину "Малоросійським князівством" та "Малоросійською державою" на противагу "Московщині". В творчості гетьманського канцеляриста Миколи Ханенка зустрічаємо "Малоросійське панство" ( польськ. держава).

Поняття і часто використовувалися як назви однієї і тієї ж території. У листі-зверненні гетьмана Івана Брюховецького до Війська Запорізького Низового датованого 1667 роком говориться про намір кримського хана "іти на Русь чи на Україну".

Ще за часів Гетьманщини існував і термін "Козацька республіка", або просто "Козацька земля". Німецький географ Йоган Гюбнер в своїй праці "Землеводного кола короткий опис зі старої та нової географії" (1719) писав, що землі України розділені поміж Польщею, Москвою та "Козацькою землею". Остання, за його словами, є васальною республікою:

II: Про Козаків. 15: Де є Козацька земля? <...> Ті не самовладну республіку складають, але залежать від сильних своїх сусідів, і таким чином іноді польські, іноді російські, а іноді турські васали бувають. <...> Потім мають вони навмисну ​​частину України, де Бреслав, Київ, Батурин та Полтава стоять;

Словацький церковний діяч, видавець, перекладач та приятель гетьмана Івана Мазепи Даніел Крман вживав здебільшого термін "Козакія".

Київщина та Чернігівщина.

Гетьманщина за правління Богдана Хмельницького охоплювала землі площею понад 200 000 км². Західний кордон відповідав західній межі Брацлавського воєводства Речі Посполитої, північний і східний кордони - рубежам Київського і Чернігівського воєводств. Південні землі межували з Кримським ханатом, а після Вічного миру з кордонами Низового козацтва. У 1650-х роках козацька держава деякий час контролювала частину Південної Білорусі.

Гетьманщина виникла в результаті великого козацького повстання в Речі Посполитій, яке спалахнуло 1648 року в українських землях під проводом Богдана Хмельницького. Причинами повстання були корупція королівських урядів Речі Посполитої, соціальне безправ'я, активізація діяльності православної церкви та зростання чисельності козацтва попри обмеження уряду. За влучним описом тогочасного становища Річ Посполита являла собою:

Соціальні та релігійні утиски, економічний гніт магнатів стали причинами фанатичної ворожнечі між козаками та шляхтою. Перші перемоги повстанців над королівськими військами під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями сприяли розширенню соціальної бази повстання українськими селянами, міщанами та шляхти. Бунти поступово охопили всі руські воєводства Корони, а згодом перекинулись на білоруські воєводства Литви. На початку 1649 року Київ зустрічав гетьмана Хмельницького як "Мойсея, спасителя, освободителя й визволителя народу з лядської неволі". Початково повстанці прагнули встановлення козацької автономії в Наддніпрянщині, проте на переговорах з королівськими емісарами під Замостям 1649 року вже мали намір "вибити з лядської неволі... народ увесь руський", . Реалізації планів завадила зрада козацького союзника, татарського хана, під час битв під Збаражем і Зборовом. Хмельницький був змушений укласти з королем Речі Посполитої Яном II Казимиром Зборівський договір. За цим договором Військо Запорозьке отримувало автономію, очолювану гетьманом, у складі трьох воєводств - Київського, Чернігівського і Брацлавського, а також східних районів Волині та Поділля.

Зборівська угода не влаштовувала ні козаків, ні корону. 1650 року обидві сторони стали готуватися до нової війни. Вирішальна битва відбулася 1651 року під Берестечком, де козаки зазнали нищівної поразки через відступ татарських союзників з поля бою. Ця поразка перетворила повстання з громадянської козацько-шляхетської війни на війну українсько-польську. Під Білою Церквою Хмельницький був змушений підписати нову мирну угоду. За Білоцерківським договором 1651 року козацька автономія обмежувалася лише Київським воєводством. Оскільки ратифікація договору була зірвана в Сеймі Речі Посполитої, козацька сторона розпочала нові воєнні дії. 1652 року вояки Хмельницького помстилися противнику під Батогом, але 1653 року знову були зраджені татарами під Жванцем.

В результаті перманентних воєн з Річчю Посполитою козацька Гетьманщина фактично опинилася незалежною, але не мала міжнародного юридичного визнання. Ненадійність союзу із Кримським ханством змушувала Хмельницького шукати поміч в боротьбі проти Варшави за кордоном. Серед кандидатів, які могли прийняти козаків під протекторат, гетьман розглядав Османського султана Мехмеда та Московського царя Олексія. В результаті тривалих переговорів козацька сторона обрала останнього. 1654 року на Переяславській раді Хмельницький зі старшиною присягнули на вірність цареві в обмін на визнання самоврядування Гетьманщини та оголошення війни Речі Посполитій. Додаткові умови московсько-козацького союзу визначалися Березневими статтями, які були підписані гетьманом того ж року.

Навесні 1654 козацько-московитське військо вдерлося на територію Литви. Козаки самостійно захопили землі Білої Русі, і спільно із московитами здобули столицю Вільню. У відповідь, армія Речі Посполитої, разом із кримськими татарами, розпочала похід на українську Брацлавщину. Хмельницький спинив супротивника 1655 року в битві під Охматовим. Воєнним послабленням Речі Посполитої скористалася Шведська імперія. 1655 року шведський король Карл X розпочав війну проти Речі Посполитої у Балтії. Наступного року, боячись посилення шведів в регіоні, Московське царство оголосило їм війну й уклало з Річчю Посполитою сепаратний Віленський мир. Московити не допустили козаків до переговорів з поляками й противилися приєднанню Південної Білорусі до Гетьманщини. Через порушення Переяславських домовленостей Хмельницький уклав угоду зі Шведською імперією і Трансильванським князівством, ворогами Московського царства, й далі боровся проти Речі Посполитої. Він також відновив дипломатичні контакти з Кримом, вбачаючи небезпеку козацькому суверенітету з північного сходу.

У вересні 1657 року, після смерті Хмельницького, на старшинській раді в Чигирині новим гетьманом обрали генерального писаря Івана Виговського. Проти цього рішення виступили січовики, яких не запросили на раду, та полтавський полковник Мартин Пушкар, що очолив супротив сил, які не визнали нові порядки з реставрації шляхетсько-панського устрою. Разом із кошовим отаманом Яковом Барабашем, полковник підняв повстання на Лівобережній Україні й закликав на допомогу єдиного можливого союзника - Московське царство. Цар початково намагався замирити сторони, згодом надсилав військо, яке мало підтримати або гетьмана, у разі відсилу татар, або повсталих у разі невиконання цієї умови. За рік гетьману вдалося збройно придушити опозицію. Опісля відверто пропольської політики Виговського, зважаючи на подальшу відкриту підтримку антигетьманських сил московським урядом, він продовжив курс на вихід з царської протекції. 1658 року під Гадячем козацька рада разом із емісарами Речі Посполитої ухвалила подану гетьманом угоду про повернення України під владу короля. Гадяцький трактат спирався на ідею перетворення Речі Посполитої на союз Польщі, Литви і козацької Русі. У відповідь Московське царство вислало в Україну військо, яке однак розбили Виговський і його союзники 1659 року під Конотопом. Попри перемогу, гетьман не зміг нею скористатися - Варшавський сейм урізав підписаний на переговорах текст Гадяцької угоди. Це викликало обурення усього козацтва та сприяло відновленню промосковських впливів на Лівобережжі. Паралельно з цим січовики під проводом Івана Сірка самовільно здійснили похід на союзницький Виговському Крим. У вересні 1659 року гетьмана скинули на чорній раді під Германівкою за те, що "запродав Україну ляхам". Виговський врятувався втечею, а замість нього у Білій Церкві обрали новим гетьманом 18-річного Юрія Хмельницького, сина покійного Богдана.

1659 року, під тиском московської сторони, молодий Хмельницький підписав Переяславські статті. Вони повертали Гетьманщину в орбіту Московського царства, обмежували козацьке самоврядування і права Київської митрополії. Статті спричинили розкол козацької старшини на лівобережну промосковську і правобережну антимосковську. Сподіваючись на підтримку козаків у боротьбі проти Речі Посполитої, 1660 року царський уряд розпочав наступ на Правобережжя, але зазнав поразки від війська Речі Посполитої під Чудновим. Через це Хмельницький підписав з поляками Слободищенський трактат - новий договір про перехід Гетьманщини під протекцію короля Речі Посполитої. Козацька рада в Корсуні схвалила угоду, проте полки Лівобережжя її не визнали. Вони залишилися вірними Московському царству і обрали наказним гетьманом Якима Сомка, дядька молодого Хмельницького. Між козаками обох берегів Дніпра спалахнула громадянська війна, яка отримала назву Руїни.

Протягом 1661- 1662 років Хмельницький без успіху намагався знищити Сомка, але був остаточно розбитий під Каневом. 1662 року безталанний гетьман склав з себе булаву, ставши ченцем. 1663 року чигиринська рада правобережної старшини обрала новим головою держави Павла Тетерю. Одночасно, на Чорній раді під Ніжином, лівобережні козаки скинули Сомка і обрали своїм гетьманом Івана Брюховецького. У 1664- 1665 роках війська обох берегів продовжили даремну міжусобну війну, в ході якої авторитет двох гетьманів занепав. В результаті, Тетеря зрікся булави і втік до Речі Посполитої. Брюховецький, підписавши 1665 року Московські статті, спробував заручитися підтримкою царського уряду. За цими статтями українське некозацьке населення Лівобережжя передали під юрисдикцію московського уряду, а основні українські міста, включно з Кодаком над Запорожжям, віднині контролювали московські війська.

Після втечі Тетері, новим гетьманом на Правобережжі обрали Петра Дорошенка. Він придушив промосковську опозицію на підвладній території, відновив переговори з Османською імперією про протекторат і, за підтримки кримських татар, розпочав війну проти Речі Посполитої, сподіваючись " вигнати усіх ляхів з України до Польщі". Ці дії підштовхнули Річ Посполиту і Московське царство до миру[джерело? ]. 1667 року вони уклали сепаратний Андрусівський договір, що юридично закріпив поділ Гетьманщини по Дніпру на Правобережжя і Лівобережжя. Угода перекреслювала боротьбу козаків за власну державу й викликала загальне обурення по обидва боки Дніпра. 1668 року старшинські ради скликані в правобережному Чигирині і лівобережному Гадячі прийняли однакові ухвали - прийняти протекцію султана. На Лівобережжі спалахнуло антимосковське повстання. Під Диканькою, на Лівобережжі, відбулася зустріч гетьманів Дорошенка і Брюховецького. Однак на ній рядові козаки розірвали останнього як запроданця Москви. Дорошенко проголосили гетьманом обох берегів Дніпра. Він розбив московське військо і повернувся до Чигирина, залишивши оборону лівого берега чернігівському полковнику Дем'янові Многогрішному. Проте вже 1669 року, за відсутності Дорошенка, частина лівобережної старшини, за намовлянням православного архієпископа Лазаря Барановича, оголосила Многогрішного гетьманом і схвалила підписання Глухівських статей - нового договору про московську протекцію над козаками. Через симпатію Многогрішного до Дорошенка він швидко позбувся булави. 1672 року московські війська оточили Батурин, арештували гетьмана й, після тортур у Москві, заслали до Сибіру. На новій козацькій раді, що проходила на московській території біля Путивля, в оточенні московських вояків, обрали нового гетьмана - генерального писаря Івана Самойловича, одного з донощиків на Многогрішного. Він підписав нові Конотопські статті, які позбавляли Гетьманщину права здійснювати самостійну зовнішню політику і позбавляли простих козаків права обирати гетьмана.

У Гетьманщині привілейованою соціальною групою було козацтво. Приналежність чоловіка до козацького стану зобов'язувала його власним коштом нести військову службу, але при цьому звільняла від сплати податків, давала право землеволодіння. Офіційно до козацького стану в другій половині XVII - першій половині XVIII століть належало 20-60 тисяч осіб. Козацька старшина була в Гетьманщині керівною соціальною групою. Наприкінці XVII-XVIII століть існувала привілейована група "знатних товаришів". У XVIII столітті більше третини земель Гетьманщини перебувало у власності старшини.

1687 року внаслідок Коломацького перевороту Самойловича скинули, а новим гетьманом козацької держави обрали Івана Мазепу. Після обрання він підписав з московським урядом Коломацькі статті, які сильно урізали автономію Гетьманщини.

За часів головування Мазепи на території Лівобережжя громадянські війни були припинені. Тут сформувалися норми суспільного устрою, які визначали політичне обличчя козацького краю впродовж усього 18 століття. Зусиллями Мазепи була встановлена нова форма поміщицького землеволодіння, запроваджено панщину, елементи кріпацтва та розпочато денаціоналізацію козацької верхівки. Курс гетьманського уряду на повернення до політично-соціального устрою, що передував Хмельниччині, був непопулярним серед населення. Обурення також викликала лояльність Мазепи до Московського царства. Українці мусили збройно і господарчо підтримувати московський похід на Кримське ханство 1689 року, а також антиосманські азово-дніпровські війни Петра І в 1695-1699 роках. 1692 року гетьман придушив антигетьманський переворот Петра Іваненка, організований за підтримки татар.

В часи Хмельниччини адміністративний поділ Гетьманщини повторював структуру Війська Запорозького і відповідав ієрархії бойових підрозділів, забезпечуючи швидку мобілізацію козацтва. Найнижчою територіальною і військовою одиницею був курінь, до якого входило декілька десятків козаків певного населеного пункту. Очолював курінь виборний курінний отаман, а місцеву громаду, що забезпечувала його, - виборний війт. Курені об'єднувалися у сотні, що складалися з 200-300 вояків. Їхніми центрами були сотенні містечка. Військовими питаннями сотні керував призначений полковником сотник, а цивільними - городовий отаман разом із органами міщанського самоврядування. Сотня мала власну сотенну старшину - осавула, писаря і хорунжого. Найвищою адміністративно-територіальною одиницею Гетьманщини був полк. Він складався з декількох сотень й очолювався полковником, що призначався гетьманом. Центром полку було полкове місто, в якому цивільними справами завідував городовий отаман, а міщанськими - органи самоврядування. В ньому засідала полкова адміністрація - осавул, обозний, суддя, писар, хорунжий. Кількість полків не була сталою, коливаючись від 16 і більше. Автономною одиницею в складі Гетьманщини була Запорозька Січ, котра підлягала безпосередньо гетьману, не входячи до жодного з полків і обираючи власного кошового отамана.

На 1649 рік в Гетьманщині нараховувався 21 полк:

Після Андрусівського розколу та скасування полкового устрою на Правобережжі, Гетьманщина далі існувала лише на Лівобережжі. На 1712 рік вона складалася з 10 полків:

Столиця держави розташовувалася на місці гетьманської резиденції. За час існування Гетьманщини нею були міста Чигирин, Батурин, Глухів. Тут зберігалися державні клейноди - гетьманська булава, корогви, гетьманський бунчук і печатка Війська Запорозького.

Система влади в Гетьманщині була закладена під час Хмельниччини. В середині XVII століття вона нагадувала військову диктатуру з елементами народовладдя. З кінця XVII століття ця система еволюціонувала в бік монархічно- республіканської системи зразка Речі Посполитої.

Главою держави був гетьман. Він обирався пожиттєво на козацькій раді загальним, відкритим голосуванням. Гетьман уособлював верховну виконавчу і судову владу, був керівником центрального апарату, головою усіх станів.

Джерелом влади і захисником суверенітету держави були виключно представники козацького стану. Решта станів були усунені від державного управління. Деякі міста та монастирі користувалися Магдебурзьким правом чи самоврядуванням.

Гетьманщина поєднувала в собі риси республіканського і авторитарного ладу. Вищу владу представляли три органи - ГВР, гетьман і рада генеральної старшини. Хоч вищим органом влади була ГВР, гетьман і генеральна старшина, як правило, маніпулювали цією радою і значення останньої поступово зменшувалося. Цьому сприяв і порядок прийняття рішень Генеральною радою: натовп піднімав руки, шаблі, підкидав шапки, через що застосовувалася акламація. Хмельницький поволі відмовився від їх скликання, вирішуючи справи одноособово або переносячи їх розгляд на старшинську раду. Утім потреба в скликанні ради диктувалася необхідністю зміцнення гетьманської влади в умовах наростання старшинської опозиції. Після його смерті, в умовах загострення політичної боротьби, значення загальної ради істотно посилилося.

На думку Віктора Горобця, через низку обставин з кінця 1650-х років інститут Генеральних рад отримав підтримку з боку московської влади. Головна причина зацікавленості московської сторони у збереженні інституту та розширення його функцій крилася в усвідомленні можливостей успішнішого маніпулювання настроями учасників широкого зібрання козацтва порівняно з тиском на кількісно вужчу та фахово ліпше підготовлену групу вищої і середньої козацької старшини.

На різних етапах історичного розвитку співвідношення владних повноважень головних елементів політичної системи Гетьманату - Генеральної ради, старшинської ради, гетьмана та генеральної старшини і полковників - не залишалося незмінним, зазнавало принципових змін. Унаслідок чого політичний режим в одних випадках набував ознак, характерних для авторитарного правління, в інших - олігархічного.

Авторитарний режим встановився у гетьманство Хмельницького, Дорошенка, Ігнатовича, Самойловича та другої половини правління Мазепи. В усіх цих гетьманів, на певних етапах, з'являлися плани заснування власних правлячих династій, заміни авторитарного режиму монархічним спадковим правлінням. Типовими олігархічними режимами було гетьманування Виговського, Юрія Хмельницького, Скоропадського, Полуботка та Апостола.

Політична влада в Гетьманаті за своєю суттю була моноцентричною - центром ухвалення рішень виступав гетьманський уряд і центральні органи управління, яким підпорядковувались усі місцеві структури козацького врядування. Гетьманату був притаманний вищий рівень централізації влади у порівнянні з Річчю Посполитою, але слабший за державну практику РІ. В козацькій Україні зберігалося міське самоврядування та доволі впевнено, особливо з 1710-х років, почувалися на місцях представники полкової влади. Окремі з полковників, що мали потужну підтримку місцевих еліт, або високих покровителів в оточенні російського монарха, не надто залежали від гетьманської влади і, відповідно, не вельми зважали на її розпорядження. Особливого розвитку ці негативні явища набули в часи гетьманування Івана Скоропадського.

Із запровадженням в Україні 1722 року Малоросійської колегії розпочалася уніфікація із загальноімперськими зразками норм організації державного життя, функціонування діловодства, впровадження у правове поле російських юридичних кодексів, мобілізації матеріальних ресурсів краю на загальноімперські потреби тощо. Російська влада вчинила спробу де-факто ліквідувати інститути гетьманства і генеральної старшини, підмінити формально виборну полкову адміністрацію призначеними з центру російськими офіцерами, трансформувати судову і фінансові системи.

Березневі статті · Переяславські статті · Слободищенський трактат · Батуринські статті · Московські статті · Глухівські статті · Корсунська угода · Острозька угода · Конотопські статті · Коломацькі статті · Московські статті (1689) · Решетилівські статті · Рішительні пункти

Після ліквідації Гетьманщини Російською імперією колишня козацька старшина делегувала Василя Капніста до Пруссії в 1791 році. Він намагався встановити контакти з Евальдом Фрідріхом фон Герцбергом щодо надання допомоги антиросійському повстанню в Україні.

Зборівський договір · Білоцерківський мир · Гадяцький договір · Підгаєцька угода

Корсунський договір · Шведська угода · Конституція Пилипа Орлика

Населення Гетьманщини в часи Хмельниччини дорівнювало близько 3 млн осіб. Існувала фактична всестанова рівність з розподілом обов'язків станів без виділення жодного з них у привілейовану верству.

У часи Руїни, внаслідок безперервних бойових дій, сильно скоротилося населення Правобережжя. За ініціативи Московського царства, протягом 1674- 1678 років, населення подніпровської смуги правого берега, від Києва до Чигирина, насильно перевезено урядом гетьмана Івана Самойловича на Лівобережжя та Слобожанщину. Частина біженців рятувалася втечею на Галичину і Волинь. Населені пункти й рештки фортифікацій знищили, аби покласти край існуванню Черкаського, Канівського, Чигиринського та Корсунського полків, що були опорою Петра Дорошенка. Існування безлюдної пустки на Правобережжі було вигідно Московському царству, Речі Посполитій та Османській імперії, які юридично закріпили її Бахчисарайським ( 1681) і Вічним мирами ( 1686). Операції насильницького переселення українців на лівий берег Дніпра отримали назву "Великого згону". До XVIII століття район Подніпров'я залишався незаселеним.

За гетьманування Івана Мазепи склалися норми соціального ладу, які збереглися впродовж усього XVIII століття. Козацтво остаточно заступило політичне місце шляхти. Практика Мазепи жалувати родичам генеральної, полкової і сотенної старшини титули знатних товаришів - бунчукового, значкового і військового - сприяло оформленню спадкової привілейованої олігархічної групи, відмежованої від рядового козацтва. Титули урівнювали їхніх носіїв з посадовою виборною старшиною. Нова козацька аристократія називала себе шляхетською, підкреслювала свою пряму наступність від руської шляхти XVII століття, використовувала шляхетські герби, а також сповідувала ідеї сарматизму, що згодом став основою хозарського міфу про походження козаків. Згідно з дослідженнями гаплогруп, Y-хромосоми генетично належали до південного типу східних слов'ян. Інтенсивна участь кавказького чи азійського населення відсутні.

Разом з жінками і дітьми населення Гетьманщини на 1764 рік становило 2 048 000 осіб. У межах кордонів сучасної України в той час жило близько 8 млн осіб, тобто Гетьманщина складала 26 % усього населення.

Найгустіше населеними в Гетьманщині були Стародубський полк - 344 572 осіб, Лубенський - 294 920, Ніжинський - 288 666, Чернігівський - 203 112. У решті полків чисельність жителів коливалася у межах 140-160 тис. осіб. Полкові міста теж сильно різнилися за кількістю населення. У Полтаві жили близько 7 тис. осіб, у Ніжині - 5217, у Стародубі - 4210, у Переяславі - 1709.

На момент ліквідації в Гетьманщині проживало 1 027 928 дорослих чоловіків. Козаки складали одну десяту населення. До козацької старшини належало близько 2400 осіб, до виборних козаків - 176 000 осіб, до козаків-підпомічників - 198 осіб, інших козаків - 1000 осіб. Духівництво, шляхта й іноземні службовці не перевищували 11 000 осіб.

Шляхта мала майнові прерогативи і не була зобов'язана до військової служби. На середину XVII століття в Гетьманщині проживало близько 300 шляхетських родин, більшість представників якої стали козацькою старшиною або міщанами. Шляхтичі зберігали форму земського самоврядування, але не брали участі в керуванні державою.

Міщани зберігали при собі традиційні форми самоврядування. Під час Хмельниччини 50-80 % міського населення покозачилося. Проте у XVIII столітті, через відділення привілейованого козацького стану, існував бар'єр між міщанами й козаками.

Найбільшою категорією населення були селяни. Після Хмельниччини вони стали вільними землевласниками з правом володіння оброблюваною ними землею в обмін на сплату податків до військової скарбниці. До підсусідків належало 80 000 осіб, до селян з приватних маєтностей - 465 000 осіб, до селян з рангових маєтностей - 25 000 осіб, до селян інших категорій - 25 000 осіб.

У будівництві протягом тривалого часу зберігався характерний для українського житла тип "хати на дві половини", але у козацької старшини вони різнилися кількістю кімнат та внутрішнім оздобленням. Інтер'єр осель козацької старшини багато в чому ще нагадував народні житла. Зберігалися традиції малювання віконець, дверей, колясок, дитячих візків. Внутрішні стіни жител оббивалися шпалерами. Кімнати прикрашалися килимами, які виготовляли місцеві майстрині. Печі для опалювання викладалися кахлями. Побут облаштовувався красивими речами. Купували дзеркала, люстри, багато красивого посуду - срібні, порцелянові сервізи, чайники, кавники, ложки і ложечки, ножі, пляшки для розливу пива, срібні таці, кубки, "пуздерка".

Одяг не лише виконує чисто утилітарну функцію, а й є предметом естетичних смаків, уподобань, що формують характерний для різних епох стиль. Загалом одяг старшинського соціуму, як чоловічий, так і жіночий, не відрізнявся від тогочасного східноєвропейського стилю. Чоловічі жупани, кунтуші, різні пояси носили і в Речі Посполитій, і в Україні, жіночий одяг - "сподніци, корсети (шнуровки)" характерні загалом для всієї Європи XVIII ст. Елементи вбрання різнилися, імовірно, деталями крою, декоративністю, тканини ж використовувалися спільні для всієї Європи: оксамит, атлас, парча, тафта, сукно, шовк, тонке полотно, які завозилося в Україну із Сілезії і Саксонії. Торгівля цими товарами велася дуже активно, що свідчить про попит на них. Звичайно, центром моди був Петербург, де намагалися копіювати стиль французького двору.

Цікаво, що одяг мав цінність не лише для жінок. Судячи з джерел, зокрема щоденників та описів майна, чоловіки також надавали значення своєму гардеробу, хоча він і не був таким різноманітним. Основний верхній чоловічий одяг - кунтуші, жупани або кафтани були традиційними протягом тривалого часу. Жупани або кафтани згадуються у документах XVI ст. Пояси шовкові та суконні були досить дорогими. Жупани і кунтуші в Україні, як і в Речі Посполитій, залишалися основним чоловічим одягом до кінця XVIII ст. Одяг козацької старшини свідчив про належність до певного соціуму, де панував прийнятий стиль. У той же час можна вже говорити й про формування індивідуального стилю, який вирізняв особу серед певної соціальної групи. Одяг також мав і родинну цінність. Традицією було залишати в родині одяг покійного, частину роздаровуючи після смерті. В старшинському соціумі серед речей, яким надавали великого значення, були коштовності. Це простежується за реєстрами посагу, заповітами, описами майна. Коштовності, а це прикраси із золота, срібла, різного дорогоцінного каміння - рубінів, смарагдів, сапфірів, діамантів, перлин, коралів, називалися "клейнодами" Вони використовувалися як капіталовкладення, скажімо, для забезпечення посагом дочок, а водночас мали символічну цінність, засвідчуючи статус свого господаря, а також були сімейними реліквіями.

Козацьке домогосподарство було важливим з огляду не лише на те, що воно становило головне джерело існування для його господаря та родини, а й було основною підмогою для несення воєнної служби. Від забезпеченості продовольством залежала боєздатність козацького війська, тривалість воєнних дій, а часто - результат усієї війни. Щоденною їжею була риба. Її сушили, солили, варили. Любили козаки вареники, галушки, борщ. На Кубані їли більше м'яса і м'ясних страв особливо птиці, свинини і баранини. Споживали козаки переважно варену, тушковану і печену їжу, таким чином, виробилися своєрідні смакові стереотипи й звички. Популярною їжею на Січі були кашоподібні страви з різних зернових: соломаха, тетеря, щерба, братко. Також часто готувалися й кулеші. Однією з особливостей харчування козаків було незначне споживання печеного хліба, адже борошна не завжди мали в достатній кількості. Одна з найвідоміших перших страв - "козацька тетеря". Прості та легкі в приготуванні страви були поживними, але насамперед - вони могли довго зберігатися. На похідну кухню відчувається також східний вплив. Тетеря й саламаха стали стравами, що сформувалися на степових просторах у тісному контакті з кочівниками.

М'ясо було істотним додатком до раціону козаків як влітку, так і взимку. Харчові запаси козаки поповнювали постійно. Особливо старалися ті, котрі мешкали в зимівниках. Їхнім головним завданням було постачання козацтву різних харчів - починаючи від м'яса, борошна, сала, круп і закінчуючи овочами та фруктами. Під час воєнних походів режим харчування був зовсім іншим, змінювався також і набір продуктів. Вирушаючи в похід, козак мав узяти із собою запас харчів на кілька місяців. Тому в дорогу брали те, що не псувалось і довго могло бути придатним для вживання. Основу раціону в походах становили сухарі, крупи, борошно, сало (сало - калорійний продукт - використовували більше про запас: його можна довго зберігати, а також застосовувати при консервуванні продуктів). Воду ж козаки возили в дерев'яних баклагах, прив'язаних до сідла. У походи також брали риболовні сітки. Серед солодких страв у козацькі часи були відомі: кваша, кутя з медом, кутя з маком і горіхами, рис з медом і корицею, кутя з ізюмом і горіхами, юха з сушених яблук, слив та вишень (узвар). Традиційними місцевими тонізуючими напоями були слабке пиво та фруктові кваси.

Їжа ділилася на щоденну і святкову, пісну і скоромну. Були відмінності в харчуванні заможних козаків і бідноти. Часто біднота задовольнялася порожнім борщем (без м'яса), рибою і квашеною капустою. Їжу варили в печі (взимку в будинку, кухні, влітку - в літній кухні або в літній печі на подвір'ї). У кожній родині була необхідна проста начиння: чавуни, миски, сковорідки, рогачі, кочерги.

Серед культурно-просвітницьких інтересів, що характеризують дозвілля козацької старшини, є захоплення музикою. В козацько-старшинському середовищі культивувалася любов до музики, співу, танців. Речі, які приносили естетичну насолоду, надавали комфортності повсякденному життю, були музичні інструменти. Поширення набули клавішні інструменти - клавіцимбал та клавікорд. Також скрипка та валторна, гуслі та бандура.

Перебуваючи у поході, старшина забавлялася танцями, у церковні свята співала на крилосі. Козаки надзвичайно захоплювались церковним співом.

Поширеним явищем культурного життя Гетьманщини були вистави так званих мандрівних дяків, студентів Києво-Могилянської академії чи колегіумів, які на канікулах заробляли гроші на життя та навчання, розігруючи популярні дійства - інтермедії. Сюжети для них брали з повсякденного життя. Глядачами була козацька старшина. Козацька старшина, як генеральна, так і полкова та сотенна, перебуваючи у Петербурзі та Москві, відвідувала придворні опери та вистави. Мав місце і такий вид інтелектуального провадження часу, як гра в шахи. Серед популярних занять у вільний час була гра в карти, особливо в зимовий період. У 1727 р. згадана така гра в карти, як пикет, ломбер, фанти. Грали на гроші, іноді розігрували, наприклад, коня. Часто старшина мала великі пасіки й ставилася до цього промислу не лише як до джерела прибутку, але й полюбляла там відпочивати. Також певним засобом відпочинку та релаксації в старшинському середовищі стало пиття кави.

Дозвілля козаків заповнювалось різноманітними фізичними вправами: змагання з плавання, бігу, веслування, боротьби, боїв навкулачки тощо. Всі ці та інші вправи мали військово-прикладну спрямованість і були хорошим засобом фізичної підготовки запорожців. Серед запорозьких козаків значного поширення набули різноманітні системи єдиноборств. Найвідоміша лягла в основу козацького танцю гопак.

Гетьманщина мала свій бюджет, свою фінансову систему і грошовий обіг. Існувала широка система податків у "Скарбницю Військову". Одним з найбільших джерел надходжень були податки на млини та броварні. Доходи з млинів ("військову мірочку") збирали спеціальні "дозорці". Існували відкупи на горілку, дьоготь і тютюн. Значний збір надходив у Військову Скарбницю від пасік. Стягувалися проїзні, транзитні та внутрішні митні збори. У Гетьманщині існувала система прямого оподаткування населення. Також одним із найефективніших джерел прибутку була плата за оренду землі.

Фінансами Гетьманщини завідував генеральний підскарбій, який очолював Військову скарбницю, перейменовану на Генеральну скарбову канцелярію. В часи головування Хмельницького фінансові справи гетьман контролював особисто. Скарбниця поповнювалася за рахунок прикордонного торгового мита на товари експорту й імпорту. Населення платило також натуральну данину на військо, поземельний чинш, податки за виробництво алкогольних напоїв, за користування млинами, оренду, рудні і дігтярні, продаж тютюну. Ймовірно Хмельницький намагався карбувати в Чигирині власну монету, згадки про яку датуються 1649 і 1652 роками.

Від середини XVII століття московський уряд намагався підкорити Київську митрополію Московському патріархату. Після призначення гетьманом "попівського сина" Івана Самойловича, в липні 1685 року, з дозволу Москви, був скликаний собор для виборів Київського митрополита. Попри саботування акції українським духівництвом, присутні на соборі миряни й гетьманські посланці обрали митрополитом Гедеона Святополка-Четвертинського, свата нового гетьмана. В листопаді того ж року московський патріарх Іоаким Савьолов, всупереч церковним канонам, висвятив його на Київський митрополичий престол. А в травні 1686 року московські дипломати, підкупивши константинопольського патріарха Діонісія, добилися від нього передачі московському патріархату Київської митрополії. Наступники Гедеона - Варлаам Ясинський ( 1690- 1707) та Йоасаф Кроковський ( 1708- 1718) вже висвячувалися в Москві. Загалом, приєднання Київської митрополії до Московського патріархату сприйняли українські ієрархи позитивно - вони підтримували тверду царську владу на противагу нестабільним гетьманським режимам, вбачаючи в московській протекції захист від козацьких союзів з сусідами-мусульманами. Саме представники Київської православної митрополії розробили нову візію історії України, виражену в "Синопсисі", як невід'ємної частини історії "триєдиної" Російської держави на чолі з московськими царями.

Освітнім закладом першої величини в Україні XVII-XVIII століть була Києво-Могилянська академія, початки якої сягають 1615 року - часу заснування школи при Богоявленському братстві в Києві. Освітня система академії була створена Петром Могилою у першій половині XVII століття за прикладом західноєвропейських університетів.

Перетворена 1632 року на колегію, а 1701 року на академію, вона фактично, до заснування Московського університету 1755 року, була єдиним у Східній Європі навчальним закладом вищого типу.

Добою найвищого розквіту Академії був час гетьманування Івана Мазепи, який особисто виділяв на утримання закладу великі кошти, збудував нове приміщення для неї - корпус, що пізніше назвали Мазепиним. Наприкінці XVII століття тут навчалося близько 2000 студентів кожного року.

В щоденниках Павла Алеппського, секретаря Антіохійського патріарха Макарія III, який перебував у 1653-56 роках у Гетьманщині зазначає, що "у всій землі козацькій ми помітили прекрасну рису, що нас сильно здивувало: всі вони, мешканці, за малими винятками, навіть жінки та дівчата, вміють читати та знають порядок богослужіння та церковний спів, крім того священники вчать сиріт та не дозволяють щоб ті тинялися вулицями".

Протестантський пастор Павло Одерборн, який у II пол. XVI ст. перебував у Великому князівстві Литовському, зазначав: "Русини завжди мають школу при церквах і монастирях, де дітей навчають першим початкам письма, молитвам, апостольським символам".

У Гетьманщині існувала початкова, народна школа. Вона утримувалась на власні кошти українського населення і з його власної ініціативи. На середину XVIII століття, на території семи полків Гетьманщини існувало 866 народних шкіл, що в зіставленні з густотою населення дорівнювало одній школі на 1000 осіб. У 1767 році лише в одному Чернігівському полку існувало 143 школи, по одній вже на 746 осіб.

Розуміючи, що поширеність і якість освіти в Україні - Гетьманщині - одна з головних перепон на шляху до її остаточного покріпачення, Російська імперія поступово вживає заходів до скорочення кількості шкіл в Україні, добиваючись цього різними засобами. Внаслідок цього вже наприкінці існування Гетьманщини на одну школу в середньому припадало по 6750 учнів.

1. ↑ Яковенко Н. Розділ V. Козацька ера. § 1. Козацька революція 1648-1657 рр. // Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

2. Okinshevych, Lev; Zhukovsky, Arkadii (1989). Hetman state. Encyclopedia of Ukraine. Т. 2. Архів оригіналу за 23 November 2021.

3. Smoliy, Valeriy (1991). Ukrayinsʹka kozatsʹka derzhava Українська козацька держава [The Ukrainian Cossack State] (PDF). Ukrainian Historical Journal (укр.) (4). ISSN 0130-5247. Архів (PDF) оригіналу за 23 November 2021.

4. Saltovskiy, Oleksandr (2002). Kontseptsiyi Ukrayinsʹkoyi Derzhavnosti v Istoriyi Vitchyznyanoyi Politychnoyi Dumky (vid vytokiv do pochatku XX storichchya) Концепції Української Державності в Історії Вітчизняної Політичної Думки (від витоків до початку XX сторіччя) [Concepts of Ukrainian Statehood in the History of Domestic Political Thought (from its origins to the beginning of the XX century)]. litopys.org.ua (укр.). Kyiv. Архів оригіналу за 23 November 2021.

5. Мицик Ю., Бажан О., Власов В. Історія України, Навчальний посібник. [Архівовано 11 жовтня 2012 у Wayback Machine.] - К. : ВД "Києво-Могилянська академія", 2008. - С. .

6. Гетьманщина (Гетьманська Держава) // Довідник з історії України (А - Я): посібник для серед. загальноосвіт. навч. закл. / Інститут історичних досліджень Львівського національного ун-ту ім. Івана Франка; упоряд. І. З. Підкова; заг. ред. І. З. Підкова, Р. М. Шуста. - 2.вид., доопрац. і доп. - К.: Генеза, 2002. - 1135 с. - ISBN 966-504-179-7

7. Гуржій О. Українська козацька держава в другій половині XVII-XVIII ст.: кордони, населення, право. - К., 1996.

8. "Українська козацька держава" [Архівовано 17 квітня 2018 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. - 1991. - № 4.

9. Салтовський О. "Концепції УКРАЇНСЬКОЇ державності в історії вітчизняної політичної думки (від витоків до початку XX сторіччя)" [Архівовано 13 січня 2014 у Wayback Machine.] // КИЇВ. - 2002.

10. В. І. Сергійчук. Дипломатія Війська Запорозького (Української козацької держави сер. ХVII - ХVIII ст.). // Українська дипломатична енциклопедія : у 2 т. / ред. кол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. - К. : Знання України, 2004. - Т. 1 : А - Л. - 760 с. - ISBN 966-316-039-X.

11. Російсько-українські війни в часи Ранньомодерної Української держави - Гетьманщини (середина ХVII-VIII ст.) // "Братня" навала. Війни Росії проти України ХІІ-ХХІ ст. / За заг. ред. В. Брехуненка. НАН України. Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. - К., 2016. - С. 83-121. - 248 с. - ISBN 978-966-02-7743-4.

12. Бумблаускас А., Ейдинтас А., Кулакаускас А., Тамошайтис М. Історія Литви кожному. - К. : Балтія-Друк, 2018. - С. 141.

13. Представлення Української Козацької Держави (середини XVII - кінця XVII ст.) в енциклопедичних виданнях // Енциклопедистика: ґенеза в часі та просторі (до 30-річчя проголошення незалежності України: колективна монографія / За заг. ред. д. і. н., проф. А. М. Киридон. - Київ: Держ. наук. установа "Енциклопедичне видавництво", 2021. - С. 77. - 320 с. - ISBN 978-966-97385-3-0.

14. Чухліб Тарас. Україна - назва держави гетьманів Війська Запорозького: політико-лінгвістична трансформація номену (1673-1677 рр.) // Україна в Центрально-Східній Європі. - Вип. 19-20. - К.: Інститут історії України НАН України, 2021. - C. 187-210. - 353 с. - ISSN 2524-0277

15. Віднайдено документи, які підтверджують, що у XVII столітті в нас була суверенна Українська держава. . Карпатський університет ім. А. Волошина. 7 березня 2020. Архів оригіналу за 10 січня 2021.

16. Тарас Чухліб, У щойно віднайденому в польських архівах перекладі турецького оригіналу Бучацького договору на польську мову ...// Facebook, 16 вересня 2019. Архів оригіналу за 24 липня 2020 на сайті Archive.is. Процитовано 27 грудня 2021.

17. Орлик та Мазепа про українську державу, мову, вітчизну і свій перехід на сторону шведів, 1715 р.

18. ↑ Велике повстання // Субтельний, Орест. Україна: Історія. - Київ: Либідь, 1993.

19. W.T. Bartoszewski Jewish-polish relations: an historical survey. Архів оригіналу за 16 лютого 2012.

20. Кривошея В. В. Українське козацтво в національній пам'яті. Полтавський полк. Том І - Ч.: "Десна Поліграф", 2014 - c.8

21. ↑ Розділ V. Козацька ера. § 2. Руїна (1658-1686) // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

22. ↑ Влада та соціум Гетьманату. Дослідження з політичної і соціальної історії ранньомодерної України. Монографія / Віктор Горобець; НАН України, Ін-т історії України. - Київ: Ін-т історії України НАН України, 2009. - 270 с. - ISBN 978-966-02-5007-9

23. § 3. Мазепа і мазепинці // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

24. Кресін Олексій. Український сарматизм [Архівовано 16 квітня 2017 у Wayback Machine.] // Мала енциклопедія етнодержавознавства. - Київ: Генеза, 1996. - С. 136.

25. Кресін Олексій. Коріння теорії українського хозаризму[недоступне посилання з травня 2019] // Науковий Вісник НАВСУ.

26. Кабузан В. М. Изменения в размещении населения России в XVIII - первой половине XIX в.- Москва., 1971.

27. Дзюба, О. (2015. вип. 11-12). Інтер'єр та мода як ознаки стилю життя козацької старшини XVIII ст. Соціум. Альманах соціальної історії: Інститут історії України НАН України. с. 317-329. ISSN 1995-0322.

28. author., Сокирко, О. Г. (Олексій Григорович),. Кулінарна мандрівка в Гетьманщину : секрети й таємниці староукраїнської кухні середини XVII-XVIII століть. ISBN 978-617-569-481-7. OCLC 1291687772.

29. Горенко, Л. (1996). Щоденники Я. Марковича та М. Ханенка як джерело вивчення музичного побуту гетьмансько-старшинського середовища першої половини XVIII ст. в Україні. Київ: Рукописна та книжкова спадщина України. с. 58-67.

30. Жарський, Е. (1933). Історія українського фізичного виховання. Львів: Е. Жарський. с. 10-14.

31. Сумцов Н. Ф. К истории цен в Малороссии // Киевская старина. - 1887. - Т. 7. - Кн. 2. - С. 696-697

32. ↑ Розділ V. Козацька ера. § 3. Мазепа і мазепинці. Минуле й сучасне України очима людей Церкви // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - Київ, 1997.

Российский Государственный Архив Древних Актов, Москва. Крестоприводная книга украинских полков 1676 г. - фонд 229, опись 2, дело 42 и 1682 г. - фонд 229, опись 2, дело 54.

В. Горобець. Українська козацька держава // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. - К.:Парламентське видавництво, 2011. - с. 730. - ISBN 978-966-611-818-2.

Гетьмани України: Довідкове вид. / Ред. Т. М. Телітенко. - К.: Україна, 1995. - 113 с.

Гетьмани України: Історичні портрети: Збірник / Упоряд. журн. "Україна". - К.: Журн. "Україна", газ. "Веч. Київ", 1991. - 213, [2] с.: портр.

Бойко І. Й. Держава і право Гетьманщини: Навчальний посібник. - Львів: Світ, 2000. - 120 с.

Заруба В. М. Козацька старшина гетьманської України: персональний склад та родинні зв'язки (1648-1782). Дн-к: Ліра, 2011. 932 с., іл.

Російсько-українські війни в часи Ранньомодерної Української держави - Гетьманщини (середина ХVII-VIII ст.) // "Братня" навала. Війни Росії проти України ХІІ-ХХІ ст. / За заг. ред. В. Брехуненка. НАН України. Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. - К., 2016. - С. 83-121. - 248 с. - ISBN 978-966-02-7743-4.

Крип'якевич І. Історія українського війська. Частина ІІ: Запорозьке Військо [Архівовано 17 жовтня 2011 у Wayback Machine.]. - Львів: Видання Івана Тиктора, 1936.

Субтельний О. Україна: Історія [Архівовано 23 лютого 2015 у Wayback Machine.]. - Київ: Либідь, 1993.

Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст [Архівовано 11 листопада 2020 у Wayback Machine.]. - Київ: Ґенеза, 1997.

Гуржій О., Чухліб Т. Гетьманська Україна - К.,1999 [Архівовано 10 листопада 2014 у Wayback Machine.]

Ігор Сердюк. Полкових городов обивателі: історико-демографічна характеристика міського населення Гетьманщини другої половини XVIII ст. [Архівовано 26 листопада 2019 у Wayback Machine.] - Полтава: ТОВ "АСМІ", 2011.

Неурядова старшина Гетьманщини [Архівовано 27 вересня 2020 у Wayback Machine.] / В. В. Кривошея ; І. І. Кривошея, О. В. Кривошея. - К. : Стилос, 2009. - 432 c.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьманщина - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мала міжнародне визнання козацької державності: Річчю Посполитою, Османською імперією тощо. Очільником виступав виборний гетьман. З 1654 року перебувала під протекторатом Московського царства. Протягом другої половини XVII - початку XVIII століття, під час громадянської війни - часу розколу та правління окремими територіями різних гетьманів, останні, у боротьбі за єдиновладдя, визнавали верховенство Московського царства, Речі Посполитої (Республіки Обох Націй) та Османської імперії.

# data[].attributes.headline
Ярослав Мудрий

# data[].attributes.subject
Ярослав Мудрий

# data[].attributes.body
Ознайомтесь з життям та діяльністю Ярослава Мудрого, великого князя Київської Русі. Його внесок в розвиток законодавства, освіти та культури має велике значення.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ярослав Мудрий
Ꙗрославъ Володимѣровичь

Зображення Ярослава Мудрого з його печатки

1019[1] - 20 лютого 1054[1]

1010 - 1034

Народження:

983 / 987[1]
невідомо

Смерть:

20 лютого 1054
Вишгород[1]

Поховання:

Софійський собор, Київ[1]

Хрещене ім'я:

Георгій

Шлюб:

1) Анна;
2) Інгігерда

Діти:

Ілля, Володимир, Ізяслав, Святослав, Всеволод, Ігор, В'ячеслав, Єлисавета, Анастасія, Анна, Агата[2]

Медіафайли у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Яросла́в Володи́мирович ( 983 / 987 - 17/ 20 лютого 1054) - київський князь із династії Рюриковичів. Великий князь київський ( 1015- 1018, 1019- 1054). Князь ростовський ( 988- 1010) і новгородський ( 1010- 1034). Другий син київського князя Володимира Святославича від полоцької князівни Рогніди. 988 року, за наказом батька, став намісником у Ростові. Був одружений з Інгігердою, шведською принцесою. Після смерті старшого брата Вишеслава переведений до Новгорода. 1014 року намагався унезалежнитися від Києва, відмовився виплачувати батькові данину (Володимир готував похід на Новгород, але 15 липня 1015 року помер). Взяв участь у міжусобній боротьбі за владу з братами, в якій загинули Борис, Гліб і Святослав. 1019 року переміг київського князя Святополка на Альті. 1026 року уклав угоду із братом Мстиславом, поділивши Руську землю по Дніпру; отримав Київ з Правобережжям, а Мстислав - Чернігів з Лівобережжям. Після смерті Мстислава ( 1036) став одноосібним володарем Русі. Доклав багато зусиль до зміцнення держави. 1036 року розбив і назавжди відкинув від Києва печенігів. На початку 1030-х років відвоював у Польщі червенські міста і Белзьку волость. Здійснив успішні походи проти ятвягів і литовців. Розширив межі середньовічного Києва, спорудивши "місто Ярослава", окрасою якого стали Золоті ворота та Софійський собор (1054). Започаткував укладання першого літописного зводу 1037- 1039 років та першого писаного зводу законів - "Руської правди". Мав велику родину, уклав шлюбні відносини з багатьма європейськими правителями. За численні реформи та досягнення, що мали позитивний вплив на розвиток Русі, отримав прізвисько Яросла́в Му́дрий. Помер у Вишгороді, похований у Софійському соборі. У православній церкві прославлений як благовірний (тобто православний святий з монархів). Хрещене ім'я - Георгій ( Юрій); також - Ярослав-Юрій Володимирович. У західній традиції - Яросла́в І.

У 2008 році був визнаний першим зі ста великих українців за підсумками опитування громадської думки "Великі українці".

Рік народження

У Повісті минулих літ у статті за 980 рік є запис про шлюб Володимира і Рогніди, після чого перераховуються 4 сини від цього шлюбу: Ізяслав, Мстислав, Ярослав і Всеволод. У записі про смерть Ярослава на 1054 є: " Житъ же всѣхъ лѣтъ Ӕрославъ 70 и 6. "

У давньоруській традиції це означало 75 років, оскільки вік рахувався неповними роками. Враховуючи це можна сказати, що Ярослав прожив 75 років і помер на 76-му році життя, а 1054 - 75 = 979. Тобто Ярослав народився 978 чи 979 року, хоча у літописі у статті на 1016 сказано: " Бѣ же тогда Ӕрославъ лѣт̑ 28. "

Якщо описані події є осінню 1015 за "вересневим" початком року, а Ярославу були ці ж 27-28 років, то він міг народитися лише у 987- 988, що малоймовірно, однак, зважати треба і на дати народження його дітей ( Анна Ярославна народилася близько 1032, коли її батькові було з 55 років, а Ігор Ярославич взагалі близько 1037 року, у 60-річного батька). А такий вік у середньовіччі вже був старечим, не те щоб у такого чоловіка ще могли народитися діти.

Василь Татищев із недовірою ставився до звісток літописів про шлюб Володимира. Згідно з історіографом, Ярослав народився у 978 році. Таким чином Татищев дійшов висновку, що шлюб Володимира і Рогніди мав би бути укладеним у 975 або 976 році. Саме тому, як вважав Татищев, і була війна Володимира з легітимними синами Святослава. Судячи з усього, твердження про 76-річний вік Ярослава з'явилося, щоб представити його старшим від Святополка. Таким чином його право на Київський стіл мало б виглядати цілком законно. Але існують точні свідчення на користь старшинства саме останнього. Чимало науковців сумнівалися у твердженні ПВЛ, нібито Ярослав у 1054 мав 76 років. Пізніші списки (Никонівський, Воскресенський) свідчать, що Ярослав помер уже в 66 або 67 років. Що й не дивно - ці свідчення були вирахувані на основі інших літописних звісток про 28-річний вік князя у 1015 році.

Додаткові свідчення про вік Ярослава представляють антропологічні дослідження його скелета. У 1939- 1940 Саркофаг Ярослава Мудрого розкривали для проведення експертизи скелета князя. Виявили його зріст на момент смерті - 172-176 см, а варто припустити, що в молодості він був ще вищим. Виявили перелом кісток, а також спадкову хворобу Пертеса. Але окрім іншого, вдалося визначити ще й вік князя на час його смерті - 65-70 років. Пізніші літописи, серед яких були Тверські та Густинські, свідчили, що до 2 років княжич не міг ходити, а зцілення відбулося незадовго до хрещення. На основі цих свідчень, а також антропологічних досліджень скелета Ярослава, Дмитро Рохлін вирішив датувати його народження 986 роком.

Найранішою датою, зважаючи на саме 70-річний вік Ярослава при смерті можна було б назвати 21 лютого 983 року. Зважаючи на те, що Ярослав був одним із 5 найстарших синів Володимира ( Вишеслав, Ізяслав, Стополк, сам Ярослав, Мстислав Хоробрий), а корінь "Яро" означав весну, можна припустити, що Ярослав народився навесні 983 року і помер у віці 70 (майже 71) років

Князювання

Наприкінці правління Володимира Великого Ярослав відмовився сплачувати щорічну данину Києву, що становила 2000 гривень, і виступив проти свого батька походом. Під час приготування до походу Володимир помер.

Після смерті свого батька Володимира найняв 1000 варягів (відповідно до Леонтія Войтовича значну частину їх складали вояки норвезького ярла Свейна Хладаярла) і 26 листопада (день св. Георгія) 1015 року Ярослав Мудрий у жорстокій боротьбі за київський престол розбив війська Святополка біля Любеча і посів київський великокняжий престол, але 1018 року під натиском польських військ короля Болеслава І, яких взяв собі на допомогу Святополк, мусив покинути Київ і утік до Новгорода. Після остаточної перемоги в битві над річкою Альтою 1019 року Ярослав Мудрий став київським Великим князем.

Прагнучи об'єднати всі руські землі під своєю владою, Ярослав Володимирович вів боротьбу проти свого брата тмутороканського князя Мстислава Володимировича. Після битви, яку Ярослав програв, під Лиственом біля Чернігова 1024 року. Ярослав мусив відступити Мстиславові Чернігівщину і всі землі на схід від Дніпра, крім Переяславщини. Згодом, після укладеного 1026 року у Городку під Києвом миру, почалося порозуміння і співпраця між братами. Ярослав Мудрий допомагав Мстиславові у боротьбі з касогами і ясами у 1029 році, поширивши свої володіння до Кавказьких гір; а Мстислав - у скріпленні й поширенні держави Ярослава Мудрого на захід від Дніпра. 1030 року на півночі Ярослав зайняв землі між Чудським озером і Балтикою і там заснував місто Юріїв (нині - Тарту), у 1030 - 1031 роках війська Ярослава і Мстислава у ході так званого польського походу відвоювали Червенські городи, які 1018 року захопив Болеслав І. Тоді ж Ярослав здобув від королівства Польського смугу землі між ріками Сяном і Бугом. За відомостями, що містяться у "Повісті минулих літ", він в 1030 році відвоював місто Белз, а в 1031 заклав місто свого імені Ярослав. Полонених під час походу ляхів, у якості щиту від кочівників, було поселено у Пороссі.

Після смерті Мстислава у 1036 році Ярослав об'єднав під своєю владою лівобережні землі, ставши єдиним володарем могутньої Київської держави, окрім Полоцького князівства, яке виділено Володимиром Святим в уділ роду Ізяслава. 1036 року, за літописом, Ярослав Мудрий розгромив біля Києва печенігів і нібито, за літописом, на місці перемоги над ними почав будувати у 1037 році Софійський собор. Хоча останні дослідження Софії Київської спростували це твердження літопису. За аналізом графіті, а також за іноземними писемними пам'ятками, насамперед німецькими (Хроніка Тітмара Мерзебурзького), Собор святої Софії був закладений раніше.

У 1038- 1042 роках Ярослав вів успішні походи проти литовських племен - ятвягів, проти Мазовії, проти прибалтицько-фінських племен ямь і чудь. 1043 року він підготував під проводом свого сина Володимира і воєводи Вишати похід на Візантію, який закінчився поразкою, багато воїнів потрапило в полон чи загинуло. Щоб охороняти свою державу проти нападів кочовиків, Ярослав укріплював південний кордон, будуючи міста над ріками Россю і Трубежем: Корсунь, Канів, Переяслав; та посилюючи посульську фортифікаційну лінію над Сулою: Лубни, Лукомль, Воїнь.

Під час його правління Київська Русь перетворилася на могутню європейську державу. Завершено розпочате Володимиром Великим розширення меж столиці Русі - Києва, насипано нові оборонні вали були ще за Володимира (за одним з них прокладено сучасну вулицю Ярославів Вал), а Ярослав поставив на них лише заборола. Збудовано Золоті ворота, Лядську браму, Жидівські ворота, Георгіївський та Ірининський собори, Софійський собор, в якому згодом поховали в саркофазі Ярослава Мудрого та його дружину Ірину ( Інгігерду 1001- 1050). Це був акт порушення задуму собору. Створив бібліотеку Софійського собору. За часів його правління засновано міста Корсунь, Гюргів (нині - Біла Церква), розбудовано Чернігів, Переяслав, Володимир, Турів, встановлено династичні зв'язки з королівськими дворами Швеції, Норвегії та Франції. Продовжувалося карбування срібних монет.

Останні роки життя Ярослав провів у Вишгороді. По смерті Ярослава Мудрого залишилися п'ять синів, між якими розгорнулась боротьба за владу. Цей період відомий в історіографії як Тріумвірат Ярославичів, з якого почався розпад Київської Русі і через півтора століття вона фактично перестала існувати як єдина держава.

Досягнення й значення діяльності

Для скріплення влади в державі та впорядкування правових та соціальних відносин громадян за князювання Ярослава Мудрого було укладено збірник законів, так звану Правду Ярослава, що становить найдавнішу частину законів руського права - Руської Правди.

За Ярослава Мудрого поширилося і зміцніло християнство в Київській Русі, а також оформилася організаційна структура й церковна ієрархія: 1039 документально стверджено існування Київської митрополії, що перебувала в юрисдикції константинопольського патріарха. Ярослав узгодив церковний устав, яким визначалися права церкви і духівництва. Крім призначення митрополитів на київську катедру, Церква Київської Русі користувалася автономією, включно з тим, що 1051 з ініціативи Ярослава собор місцевих єпископів обрав русина Іларіона митрополитом київським. За цього часу засновано також перші монастирі на Русі: св. Юрія, св. Ірини і славний Києво-Печерський 1051 р., які стали важливими культурними осередками, в яких писалися літописи, були школи іконописання.

За Ярослава Мудрого сталася і національна еволюція в Київській державі: варязький вплив залишився тільки в колі військової дружини, а державні діячі рекрутувалися здебільшого з місцевих людей, серед яких були: Вишата, Іван Творимирич, Костянтин, син Добрині та інші.

Ярослав Мудрий був високоосвіченою людиною, він дбав про освіту і культуру свого народу, заснував при Софійському соборі школу і бібліотеку. За його ініціативою почалася в Києві праця над перекладами грецьких та інших книг на церковнослов'янську мову, переписано багато книг, був укладений літописний звід.

Київська Русь за Ярослава Мудрого була великою і могутньою державою Європи, досягнувши на ті часи найвищого розвитку. Щоб зберегти цілісність своєї держави, а заразом забезпечити права своїх синів, Ярослав встановив систему наслідування ( сеньйорату), згідно з яким старший брат Ізяслав дістав великокняжий престол у Києві, Святослав - Чернігівщину, Муром і Тмуторокань, Всеволод - Переяславщину, Суздаль і Ростовщину, Ігор - Володимир, В'ячеслав - Смоленщину.

Двори Ярослава в Києві

Великий Ярославів двір

В часи літописця (кінець 11 століття) замість колишніх дворів Ольги та Святослава існував вже інший князівський двір, який в 11 столітті в літописах зветься просто княжим двором (згадується два рази), а в 12 сторіччі фігурує під назвою Ярославів двір, іноді - Великий Ярославів двір (згадується чотири рази).

За різними версіями Ярославів двір знаходився біля Софійського собору, або біля Десятинної церкви, або біля церкви святого Василія ( Трьохсвятительської), або на Андріївській горі. Зараз найбільш підтриманою версію є локалізація двору В. А. Богусевичем, згідно з якою він розташовувався в північно-східний частині "міста Володимира", від Василівської церкви на сході (входила в межи двору), до Десятинної церкви на заході (не входила в межи двору), вздовж парного боку сучасної Десятинної вулиці, на довжину 270-300 м. Впоперек він мав довжину приблизно 150 м, загальна площа - 4 га, при цьому площа всього міста Володимира складала близько 10 га. Так звана Київська ротонда (досліджена біля будинку № 3 по Володимирській вулиці) ймовірно також належала до споруд двору. На території колишнього двору у різні часи було знайдено кілька коштовних кладів. За думкою В. А. Богусевича Великий Ярославів двір являв собою розширений теремний двір Ольги і Володимира. Василівська церква на цьому дворі згадана під 1183 роком, у зв'язку з освяченням.

Двір у Берестовому

Двір у Берестовому згаданий в Повісті временних літ як місце смерті князя Володимира в 1015 році. Під 980 роком Повість временних літ повідомляє про знаходження "на Берестовім" 200 наложниць Володимира (окрім 300 у Вишгороді і 300 у Білгороді), при чому Берестове названо "сільцем". Також літопис повідомляє про Ярослава, що він "любяще Берестовое". Сини Ярослава, Святослав і Всеволод, вигнавши 1073 з Києва свого брата Ізяслава (до цього усі три брата правили Руссю спільно), сели на стол (тобто на престол) в Берестовому, що красномовно показує цей двір в якості офіційної князівської резиденції. У 1096 році двір в Берестовому був спалений половецьким ханом Боняком. Імовірно невдовзі він був відбудований, позаяк в 1113 році в ньому відбулась нарада Володимира Мономаха з його боярами.

Літописна розповідь про обставини смерті і поховання Володимира, дає доволі багато інформації про княжий палац у Берестовому. Тіло князя, розібравши частину стіни, спустили на землю вірьовками. Таким чином, палац мав, щонайменше, два поверхи, був дерев'яним або принаймні дерев'яним був другий поверх (що зрозуміло з фрази "межи клетьми проимавше помост"), а палати князя були на другому поверсі. Також двір мав власну церкву - Святих Апостолів, збудовану Володимиром або Ярославом. Пресвітером цієї церкви зокрема був Іларіон - згодом, за ініціативою Ярослава, руський митрополит. Імовірно саме в Берестовому завязались довірливі стосунки Іларіона та Ярослава.

В кінці 12 століття в літопису два рази згадується Новий двір: перший раз під 1194 роком, у зв'язку з перебуванням в ньому Святослава Всеволодовича, другий раз під 1197 роком, у зв'язку з будівництвом Рюриком Ростиславичем на цьому дворі Василівської церкви. Короткість літописного повідомлення призвела до появи низки досить суперечливих версій щодо того, кто і коли побудував цей двір, і де він розташовувався.

С. І. Климовський вважає, ще Новий двір був споруджений Ярославом Мудрим біля Софійського собору. До цього двору він відносить: фундаменти палацу 10-11 століття знайдені під будинком № 33 по Володимирській вулиці; залишки дерев'яної споруди знайдені 2001 року по вулиці Рейтарській, 4 (на думку Климовського - будівля гридниці); залишки мурів на південь від Софійського собору; фундаменти церкви на розі Володимирській та Ірининській вулиць (зазвичай вважається Ірининською церквою, за С. І. Климовським - Василівська церква Нового двору). За підрахунками С. І. Климовського довжина двору з заходу на схід складала близько 300 м, ширина, що найменше, 150 м, що дає у підсумку площу 4,5 га, тобто більше площі Великого Ярославового двору.

Батько: Володимир Святославич - великий князь київський.

Матір: Рогніда

Брати і сестри:

Вишеслав (бл. 980-бл. 995? до 1010), князь новгородський (990-1010)

Ізяслав (981-1001), князь полоцький (бл.990-1001)

Святополк (981-після 1019), князь турівський (990-1015), великий князь київський (1015-1019)

Святослав (бл.982-1015), князь древлянський (990-1015)

Мстислав (бл.983-1036), князь тмутороканський (бл. 990/1010-1023), чернігівський (1015-1036)

Предслава (між 983/986- після 1011 до 1042) ∞ наложниця польського короля Болеслава І

Всеволод (між 983/984-до 1015), князь володимирський (990-1008/1013)

Станіслав (бл.985-до 1015), князь смоленський (990-1015)

Судислав (бл.986? -1063), князь псковський (1014-1036)

Борис (л.986? -1015), князь ростовський (1010-1015)

Гліб (бл.987 ? -1015), князь муромський (1013-1015)

Прямислава (бл.987/988-?) ∞ Ласло Лисий, угорський князь

NN Володимирівна (?-?) ∞ Бернгард II, маркграф Північної марки

Позвізд (до 988/989-1015 ?), мав володіння на Волині.

Добронега (до 1011-1087) ∞ Казимир І, князь польський

1-ша дружина: Анна
Ілля 1020 (?) - князь новгородський.

2-га дружина: Інгігерда - донька шведського короля Улофа III Шетконунга.

Володимир Ярославич (1020-1052) - можливо був одружений з Одою, дочкою графа Леопольда зі Штаде біля Бремену;

Ізяслав Ярославович (1024-1078) - в 1040 був одружений із Ґертрудою, дочкою польського князя Мешка II;

Святослав Ярославич (1027-1076) - був одружений з Одою, внучкою цісаря Генріха II;

Всеволод Ярославич (1030-1093) - улюблений син Ярослава, в 1046 був одружений із Марією, дочкою імператора Костянтина Мономаха; від шлюбу народився Володимир Мономах

Ігор Ярославич (†1060) - чоловік німецької принцеси Кунігунди, графині Орламіндської.

В'ячеслав Ярославич (1034-1057) - був одружений з Одою Штаденською.

Єлисавета Ярославна (Еллісіф) (†1076) - королева Норвегії, дружина короля Гаральда III Суворого, потім дружина короля Данії Свейна II Данського ;

Анастасія Ярославна (Аґмунда) (†1097) - королева Угорщини, дружина короля Андраша І;

Анна Ярославна (1032-після 1075) - королева Франції, дружина короля Генріха І.

Агата Київська - дружина англійського короля Едварда Вигнанця, ймовірно дочка Ярослава.

При дворі Ярослава Мудрого знаходили притулок колишні монархи: норвезький Олаф II Святий, англійський Едмунд Залізний Бік та його син Едвард Вигнанець. Ярослав Мудрий був у союзі з германськими цісарями Генріхом II, Конрадом II і Генріхом III. Через те, що діти Ярослава були одружені з багатьма правителями європейських країн, його назвали тестем Європи.

За деякими даними, перший герцог Бурбонський, Людовік I, був прямим нащадком Анни Ярославни у восьмому поколінні та Ярослава Мудрого - у дев'ятому. Король Франції та Наварри Генріх IV був нащадком згаданого Людовіка I - відповідно, тут також є гени Ярослава. Шотландські й англійські Стюарти теж були нащадками Ярослава. Самодержець Росії Микола II є нащадком Ярослава Мудрого у двадцять восьмому поколінні.

Зовнішність

Ярослав Мудрий був людиною достатньо високою на зріст (173-176 см), із середнім видовженим обличчям, різко випнутим носом дещо хвилястої форми та з тонко окресленими, відносно неширокими вилицями. Жодного його прижиттєвого зображення не збереглося, окрім того, що відбито на княжій печатці, де Ярослав Володимирович постає з довгими густими вусами (за формою тотожними навіть до т. з. "угорських", які зазвичай розправлені в різні боки). З оглядкою саме на це, князя було зображено на двогривенних банкнотах першого ( 1992 р.) і другого ( 1995 р.) покоління з вусами, але безбородого. Проте вже на банкнотах третього ( 2004 р.) покоління, а також на металевих гривнях зразка 2018 року Ярослава Мудрого (так само, як і Володимира Великого) було чомусь зображено з бородою, згідно з російською традицією.

"Зовнішність Ярослава Володимировича вражає, - пише Л. Р. Прозоров у монографії, присвяченій зовнішності Святослава Ігорьовича та інших руських князів. - На печатці ми бачимо вигляд, що сильно відрізняється від реконструкції Герасимова - перед нами типовий європейський лицар X-XI ст., в конічному шоломі з наносником, з-під якого стирчать у сторони довгі вуса. Бороди немає, волосся також не видно з-під шолома".

Історик Олександр Алфьоров вважає трансформацію портрета князя типовим проявом "війни образів" - змаганням за свідомість громадян України, нащадків князя Ярослава:

"Ми маємо реальне зображення князя - не вигадане. Зрозуміло, щодо іконопису - тут є певні канони: якщо йдеться про мученика, або воїна, який помер молодим, його зазвичай зображували безбородим. Це так само природньо, як і малювати літню людину - з бородою. Тому зображення князя на іконах із сивою бородою, з одного боку, є абсолютно канонічним: він помер вже в досить похилому віці. Проте до нас дійшло прижиттєве зображення князя з вусами та оголеним підборіддям. Маю запитання: чому ж сьогодні українська держава випускає в обіг банкноти та монети з бородатим Ярославом? Тому що, згідно канонам, бороду завжди носили московські царі? Кепсько, бо це є найдрібніші купюри, якими кожному українцю в голові формують образ його предків-князів, володарів країни. І образ цей - на жаль, відверто чужий"

За життя Ярослава називали Кульгавим або Хромцем (згідно з літописами). Є дані, що князь мав фізичну ваду - кульгав на праву ногу. Права нога Ярослава була довшою за ліву через пошкодження тазостегнового та колінного суглобів унаслідок спадкової хвороби Пертеса та пізнішого поранення. В Іпатіївському літописі (РІК 6524 [1016]), у розповіді про війну Ярослава із Святополком читаємо:

... Прийшов Ярослав на Святополка, і стали вони насупроти обаполи Дніпра. І не одважувалися ні сі на тих рушити, ні ті на сих, і стояли вони три місяці одні проти одних. І став воєвода Святополків Вовчий Хвіст глузувати з новгородців, їздячи коло берега [і] говорячи: "Чого прийшли ви зі шкандибою оцим?".[30]

Саркофаг Ярослава Мудрого

У вересні 2009 року українські науковці почали дослідження останків київського князя Ярослава Мудрого, які, як були впевнені дослідники, лежать у саркофазі Софійського собору в Києві. Стояло завдання визначити, як виглядав князь, на які хвороби хворів, скільки років прожив, від чого помер. Однак науковці прийшли до абсолютно непередбачуваних висновків.

Науковці встановили, що за останні сто років саркофаг відкривали тричі. У 1936 році знайшли купу перемішаних кісток і визначили, що там знаходяться два кістяки: чоловічий, жіночий і кілька кісточок дитини. У 1939 році останки вивезли в Ленінградський інститут антропології для дослідження. А вже у 1964-му - ковчег повернули на місце в саркофаг. Але з Ленінграда останки повернулися ще в 1940 році і зберігалися у фондах. А коли відкрили саркофаг 2009 року, то виявили тільки один скелет, і були впевнені, що це Ярослав Мудрий. Насправді то був жіночий скелет. Надалі керувала організаційною і пошуковою роботою з пошуку таємничо зниклих останків Ярослава Мудрого Неля Куковальська.

Версія про Інгігерду

Після томографічних, антропологічних, рентгеноскопічних досліджень з'ясувалося, що в саркофазі - останки жінки. На основі сучасних методів вдалося визначити, що незнайомка з саркофагу має антропологічні характеристики скандинавського типу. Науковці припустили, що скелет зі Софії Київської належить дружині Ярослава Інгігерді (у хрещенні Ірині).

За літописами, Інгігерда померла в 1050 році, у віці близько 50 років, що відповідає орієнтовному вікові жінки, чиї кістки виявили в саркофазі. По-друге, кістки черепа підтверджують, що скелет належить до скандинавського типу, а Інгігерда була дочкою шведського короля. По-третє, офіційно вважається, що дружина Ярослава похована в Софійському соборі в Новгороді, де її мощі шануються як святі. Але при цьому існує паралельна версія, що вона покоїться в Софії Київській. Є ще один чинник. Відомий ленінградський антрополог Вольф Гінзбург, під керівництвом якого проводилося дослідження обох скелетів у 1939 році, тоді ж домігся дозволу проводити дослідження останків, які нібито належать Інгігерді, у Новгороді. За його звітом, новгородське поховання теж належить до XI століття, також переважає скандинавська расова відмінність, а череп схожий на той, що в похованні у Києві, але та жінка померла більш молодою - в 30-35 років.

Версія про дружину Ганну

На думку професора-антрополога Сергія Сегеди, який входить до складу комісії з вивчення останків, останки з Новгорода могли належати дружині Ярослава Ганні, але точно стверджувати не можна. За деякими літописними джерелами, це перша дружина Ярослава. Про неї мало що відомо, набагато більше інформації про другу дружину, Інгігерду.

Версія про діаспору

За однією з версій, мощі Ярослава зникли між 1940 і 2009 роком. Ймовірно, що у 1943 році мощі Ярослава вивезено за кордон, і нині вони зберігаються в українській діаспорі ( Українська православна церква США).

Радіовуглецева експертиза кістяка з гробниці Ярослава Мудрого

У грудні 2010 року була проведена радіовуглецева експертиза кістяка із саркофагу Ярослава Мудрого, який, як вважалось, належав його дружині Інгігерді. Для експертизи було взято два зразки з верхньої та нижньої частини скелету. У своєму звіті Інститут геохімії навколишнього середовища НАН України прийшов до висновку, що дані зразки належать різним людям, оскільки радіовуглецевий вік зразків відрізняється на 1580 років. Зразок верхньої частини скелета має вік приблизно 2410 років, що відповідає скіфському періоду історії України, а зразок нижньої частини скелету має вік 830 років і належить до XII-XIII століть.

Вшанування пам'яті

На його честь названі міста Ярослав (Польща) та Ярославль (Росія).

1838 року у Києві на його честь названо вулицю, 1955 року - провулок.

2007 року у Харкові на його честь названий майдан.

Ім'я Ярослава Мудрого присвоєне Національному юридичному університету у місті Харків.

Пам'ятники Ярославу Мудрому встановлені у Києві, Харкові, Полтаві, Білій Церкві.

Указом Президента України від 23 серпня 1995 року для нагородження громадян за видатні особисті заслуги перед українською державою в галузі державного будівництва, зміцнення міжнародного авторитету України, розвитку економіки, науки, освіти, культури, мистецтва, охорони здоров'я, за благодійну, гуманістичну та громадську діяльність засновано Орден князя Ярослава Мудрого І, ІІ, III, IV і V ступеня

Канонізація

Благовірного князя Ярослава Мудрого стали шанувати на Русі відразу після смерті. Перша згадка про це є в "Діяннях архієпископів Гамбурзької церкви", які датуються 1075 роком, де сучасник Великого князя хронограф Адам Бременський називає Ярослава Володимировича святим.

Помісний Собор 11 липня 2008 року Української православної церкви Київського патріархату у зв'язку з 1020-літтям Хрещення Київської Руси-України, благословив приєднати великого князя Київського Ярослава Мудрого до сонму святих для загального церковного шанування і занести його ім'я у православний церковний календар у лику благовірний князь. Чесні останки благовірного князя Ярослава вважати святими мощами, віддавати їм належне шанування. Благословити будівництво храмів на честь благовірного великого князя Київського Ярослава Мудрого. Пам'ять благовірного великого князя Київського Ярослава Мудрого святкувати 4 березня ( 20 лютого), в день його упокоєння.

21 лютого 2016 року престол Теплої Софії було вирішено освятити на честь бл. кн. Ярослава Мудрого, який найбільше потрудився у будівництві святині. У п'ятницю, 4 березня 2016 р. в Малій (Теплій) Софії, колишній трапезній церкві Софійського монастиря, відбулося урочисте богослужіння, яке очолив Святійший Патріарх Київський і всієї Руси-України Філарет з нагоди вшанування пам'яті святого бл. кн. Ярослава Мудрого. 12 травня 2018 року на священному Синоді УПЦ КП було ухвалено передати у Видавничий відділ для публікації службу благовірному князю Київському Ярославу Мудрому, у святому Хрещенні Георгію.

Ще в 1992 році видання "Полный православный богословский энциклопедический словарь" називало Ярослава Мудрого святим, пам'ять якого - 28 лютого. Було багато богословських праць у яких також Ярослав Мудрий названий святим, навіть ікони в них були вміщені. Богослов прот. Георгій Коваленко вважає, що Ярослав Мудрий - це визначна постать і просвітитель Русі. Його він порівняв з премудрим Соломоном, який збудував також величний храм - Софію Київську. Фактично християнство почало становитись при Володимирі та довершилось при Ярославі.

Комісія з канонізації УПЦ МП, дослідивши всі факти, прийшла до висновку, що Ярослав Мудрий шанувався святим у домонгольський період. У більш пізні століття його шанування було поширене на місцевому рівні. А коли вже стали формуватися календарі і святці в тому вигляді, в якому ми їх маємо зараз, то його ім'я не було згадано. Швидше за все, укладачі або просто не звернули уваги на цього святого, або принципи, закладені у формування календарів, не враховували київської традиції. Розглянувши всі матеріали, свідчення, 9 травня 2004 року Священний Синод УПЦ (Московського патріархату) у зв'язку з 950-ю річницею з дня смерті, благословив не канонізувати, а відновити його прославлення і занести в календар 4 березня (20 лютого за старим стилем) день його пам'яті, через те що припинялося не шанування, а офіційне прославляння. Ім'я благовірного великого князя Ярослава було внесено в календар Російської Православної Церкви з благословення Патріарха Московського і всієї Русі Алексія II 8 грудня 2005. При цьому було підтверджено, що згідно із традицією, що склалася, він вшановується як небесний покровитель державних діячів, юристів, прокурорів, будівничих храмів, бібліотекарів, наукових працівників, вчителів та студентів.

У 2014 році з благословення Патріарха Московського і всієї Русі Кирила під головуванням митрополита Калузького і Боровського Климента заснована комісія зі складання місяцеслова РПЦ. При дослідженні святців було встановлено, що ряд широко шанованих (в тому числі з давніх-давен) у Російській православній церкві святих ще не отримав загальноцерковного прославлення. До таких належав і святий благовірний князь Ярослав Мудрий. Синодальна комісія з канонізації святих, вивчивши житіє святого Ярослава Мудрого та ін. подвижників благочестя, направила у Священний Синод пропозицію про їх загальноцерковне прославлення.

Священний Синод, розглянувши у своєму засіданні від 24 грудня 2015 р. (журнал № 95) представлені матеріали, визначив включити в пропоновану на твердження Архієрейського Собору порядку денного Собору питання про загальноцерковне прославляння св. бл. кн. Ярослава Мудрого та ін. святих. З урахуванням викладеного, заслухавши доповідь єпископа Троїцького Панкратія, голови Синодальної комісії з канонізації святих, Архієрейський Собор, який зібрався 2-3 лютого 2016 р., визначив благословити загальноцерковне шанування князя Ярослава Мудрого та інших святих, включивши їхні імена до місяцеслова Російської православної церкви. Пам'ять св. бл. князя Ярослава Мудрого Архієрейський Собор визначив святкувати 5 березня за н. ст. (20 лютого за ст. ст.), а у високосний рік 4 березня за н. ст..

Мощі князя, що мали бути в саркофазі в Софії Київській були вилучені і описані в 1930-х рр. Їхня доля дотепер не вирішена.

Образ у мистецтві

У середньовічній літературі

Ярослав - традиційний персонаж літературних творів агіографічного жанру - Житіє Бориса і Гліба.

Сам факт убивства служить для древніх літописців улюбленою темою для окремих сказань. Всього "Сказання про Бориса і Гліба" збереглося більш ніж в 170-й списках, з яких найстаріші і найповніші приписуються літописцю Нестору і чорноризцю Якову Мнихові.

Там йдеться, наприклад, що після смерті Володимира, владу в Києві захопив пасинок Володимира Святополк. Побоюючись суперництва рідних дітей великого князя - Бориса, Гліба та інших, Святополк насамперед підіслав убивць до перших претендентів на стіл у Києві - Борису і Глібу. Гонець, посланий від Ярослава, передає Глібу звістку про смерть батька і вбивство брата Бориса... І ось засмучений скорботою князь Гліб пливе по річці в човні, і його оточують його вороги. Він зрозумів, що це кінець і промовив смиренним голосом: "Раз вже почали, приступивши, здійсніть те, на що послані". А сестра Ярослава Предслава попереджає, що їх брат Святополк збирається усунути і його.

Також Ярослав згадується в "Слові про Закон і Благодать" митрополита Іларіона і в "Пам'яті і Похвалі князю Руському Володимиру" Якова Мниха.

Оскільки Ярослав був одружений з Інгігердою - дочкою шведського короля Улофа Шетконунга і влаштовував династичні шлюби своїх дочок, у тому числі Єлизавети (Еллісів) - з королем Норвегії Гаральдом Суворим, він сам і його ім'я неодноразово згадуються в скандинавських сагах, де він фігурує під ім'ям "Яріслейва конунга Гольмґарда", тобто Новгорода.

У 1834 році професор Санкт-Петербурзького університету Сенковський, переклавши російською мовою "Сагу про Еймунд", виявляє там, що варяг Еймунд разом з дружиною був найнятий Ярославом Мудрим. У сазі розповідається, як конунг Яріслейф (Ярослав) б'ється з конунгом Буріслейфом (Борисом), причому в сазі Бурислейфа позбавляють життя варяги за розпорядженням Яріслейфа. Потім деякі дослідники на підставі саги про Еймунда підтримали гіпотезу, що смерть Бориса - "справа рук" варягів, надісланих Ярославом Мудрим в 1017 році, враховуючи те, що, за літописами, Ярослав, і Брячислав, і Мстислав відмовилися визнати Святополка законним князем у Києві.

Однак гіпотеза Сенковського, заснована виключно на даних "Саги про Еймунда", активним прихильником якої в даний час є історик-джерелознавець І. М. Данилевський, доводить можливу "причетність" Ярослава тільки до вбивства Бориса ("Буріцлейва"), але ніяк не Гліба, який у сазі не згадується зовсім.

Водночас відомо, що після смерті князя Володимира лише два брати - Борис і Гліб заявили про свою вірність новому київському князю і зобов'язалися "шанувати його, як батька свого", і для Святополка досить дивним було б вбивати своїх союзників. До теперішнього часу ця гіпотеза має як своїх прихильників, так і супротивників.

Також історики, починаючи з С. М. Соловйова, припускають, що повість про смерть Бориса і Гліба явно вставлена в "Повість временних літ" пізніше, інакше літописець не став би знову повторювати про початок князювання Святополка в Києві.

1. ↑ Войтович Л. В. 3.1. Династія Рюриковичів. - 13. Ярослав-Георгій Володимирович.

2. іноді Ярослав Новгородський → Див.: Kijów // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1883. - Т. IV. - S. 65. (пол.) - S. 65.

3. ↑ Котляр М. Ф. Ярослав Мудрий // Енциклопедія історії України.

4. Поховання Ярослава Мудрого 1054 // Звід пам'яток історії та культури України: Енциклопедичне видання. - Кн. 1: Київ. - Ч. 3: С-Я... - С. 1508-1509.

5. Помісний собор УПЦ КП 11 липня 2008 року. www.cerkva.info.

6. Проте, виявляється, це не зовсім правда. Онук Ярослава Святополк Ізяславич прожив 62 роки, а його молодший син народився близько 1007, у 56-річного батька. Батько Ярослава, Володимир Святославич став батьком у 50-52 роки, Марія Добронега народилася у 1012-1015

7. Устав князя Ярослава про церковні суди ХІ - ХІІ ст. у списках ХV ст. // Німчук В.Історія української мови. Хрестоматія Х-ХІІІ ст. [Архівовано 5 липня 2019 у Wayback Machine.] - Житомир: Полісся, 2015. - С. 226-234.

8. Смирнов Я. И. Рисунки Киева 1651 г. по их копиям к.18 в. - "Труды 13-го археологического съезда", М., 1908 г., т. 2, с. 197-512.

9. До цього тексту примітка: Ярослав Мудрий справді був кульгавий; рентген кісток показав, що в дитинстві княжич вивихнув праву ногу, а пізніше й переламав нижче коліна; зрослася вона неправильно. Дивитись: Літопис руський [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.] / Пер. з давньорус. Л. Є. Махновця; Відп. ред. О. В. Мишанич. - К. : Дніпро, 1989. - XVI+591 с. - ISBN 5-308-00052-2.

10. КИЕВ. Сенсационные данные получили ученые в результате исследования содержимого саркофага святого Ярослава Мудрого. orthodoxy.org.ua.

11. Н. Куковальська. Таємниці саркофага Ярослава Мудрого. vuam.org.ua. Всеукраїнська асоціація музеїв. Архів оригіналу за 22 березня 2022.

12. Харківська міська рада, XVII сесія V скликання, Рішення від 25.12.2007 р. № 313/07 "Про найменування майдану" [Архівовано 29.12.2013, у Wayback Machine.] - Переглянуто 26.12.2013

13. Президент України, Указ від 04.11.1995 № 1020/95 "Про присвоєння Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого" [Архівовано 26 грудня 2013 у Wayback Machine.] - Переглянуто 26.12.2013

14. Німецька національна бібліотека, Державна бібліотека в Берліні, Баварська державна бібліотека та ін. Record #119197391 // Німецька нормативна база даних - 2012-2016.

15. Адам Бременский. Деяния архиепископов гамбургской церкви // Немецкие анналы и хроники X-XI столетий / Перев. И. В. Дьяконова и В. В. Рыбакова. - М.: Русский Фонд Содействия Образованию и Науке, 2012. - С. 297-449.

16. Петрущак, Іван (2018). У Преловська, Ірина. Канонізація святих на соборах Української Православної Церкви Київського Патріархату 1993 - 2013 рр. (Магістерська робота) (українською). Київ: КПБА. с. 70-76. Архів оригіналу за 3 травня 2019.

17. Электронная библиотека ИРЛИ РАН > Собрания текстов > Библиотека литературы Древней Руси > Том 1 > Память и похвала князю русскому Владимиру. Архів оригіналу за 26 травня 2011.

18. Сага об Эймунде Хрингссоне\\Мифы и легенды народов мира. "Сказки". Проект ИД "Провинция". Архів оригіналу за 18 травня 2008.

19. "О.Головко, слідом за М.Ільшим та А.Грабським, на підставі саги про Еймунда дуже сміливо відніс смерть Бориса до справи рук варягів, надісланих Ярославом Мудрим у 1017 р." Леонтій Войтович. Князівські династії Східної Європи (кінець IX - початок XVI ст.): склад, суспільна і політична роль. Історико-генеалогічне дослідження. - Львів: Інститут українознавства ім. І.Крип'якевича, 2000. - 649 с. [Архівовано 22 травня 2011 у Wayback Machine.] ISBN 966-02-1683-1 (Розділ третій. Рюриковичі. Персональный склад) (укр.)

Література

Котляр М. Ф. Ярослав Мудрий, Ярослав-Георгій Володимирович [Архівовано 13 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 760. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

3.1. Династія Рюриковичів. // Князівські династії Східної Європи (кінець IX - початок XVI ст.). - Львів : Інститут українознавства, 2000.

Котляр М. Ф. Ярослав Володимирович Мудрий // Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. - К. : Либідь, 1997. - 464 с. - ISBN 5-325-00781-5.

Ярослав Мудрий // Історія війн і збройних конфліктів в Україні: Енциклопедичний довідник / Авт.-упор.: О. І. Гуржій та ін. - К.: Видавництво гуманітарної літератури, 2004. - С. 509.

Грушевський М. Ярослав // Історія України-Руси. Том II (XI-XIII вік). - Львів, 1905;

Полонська-Василенко Н. Київ часів Володимира Великого. - Прага, 1944;

Кравчук П. П. Становлення інституту позбавлення волі в Давньоруській державі: іст.-прав. нарис / Павло Кравчук. - Запоріжжя, 2009. - 28 с.[1];

Історія України в особах: IX-XVIII ст. - К.: Україна, 1993. - 396 с.;

Войтович Л. Гольмґард: де правили руські князі Святослав Ігоревич, Володимир Святославич та Ярослав Володимирович? // Український історичний журнал. - К., 2015. - № 3 (522) за травень-червень. - С. 37-55. - ISSN 0130-5247;

Костомаров Н. Ярослав Мудрый. Русская история в жизнеописаниях ея важнейших деятелей. - Петербург, 1874-1876 (рос.);

Каргер М. Портреты Ярослава и его семьи в киевской св. Софии // Ученые записки ЛГУ, ч. 20, 1960 (рос.);

Пашуто В. Внешняя политика Древней Руси. - Москва, 1968. (рос.);

Тороп В. Ярослав Мудрый. - Быково : МО О "Императорское Русское историческое общество", 2012. - 784 с.

Ярослав I Мудрий // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1967. - Т. 8, кн. XVI : Літери Уш - Я. - С. 2129-2130. - 1000 екз.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ярослав Мудрий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ярослав Мудрий Ꙗрославъ Володимѣровичь Зображення Ярослава Мудрого з його печатки 1019 [1] - 20 лютого 1054 [1] 1010 - 1034 Народження: 983 / 987 [1] невідомо Смерть: 20 лютого 1054 Вишгород [1] Поховання: Софійський собор, Київ [1] Хрещене ім'я: Георгій Шлюб: 1) Анна;2) Інгігерда Діти: Ілля, Володимир, Ізяслав, Святослав, Всеволод, Ігор, В'ячеслав, Єлисавета, Анастасія, Анна, Агата [2] Медіафайли у Вікісховищі Висловлювання у Вікіцитатах Яросла́в Володи́мирович ( 983 / 987 - 17/ 20 лютого 1054) - київський князь із династії Рюриковичів.

# data[].attributes.headline
Богдан Хмельницький

# data[].attributes.subject
Богдан Хмельницький

# data[].attributes.body
Дізнайтесь більше про Богдана Хмельницького, одного з найвидатніших воєначальників та гетьманів України. Його лідерство у Хмельницькому повстанні є ключовим моментом в історії. Видатна битва була під Батогом Четвертинівка, Вінницька область, 24327

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Богдан Хмельницький

Exercitus Zaporovieñ. Præfectus, Belli Servilis Auctor Rebelliumq. Cosaccorum et Plebis Ukrayneñ Dux

Гетьман України

Правління

1648- 1657

Обрання

30 січня 1648

Біографічні дані

Імена

Зиновій

Народження

1595
Суботів, нині Чигиринський район, Черкаська область, Україна

Смерть

6 серпня 1657
Чигирин, нині Черкаська область, Україна інсульт

Поховання

Іллінська церква (Суботів)

Діти

Тиміш, Юрій, Григорій, Остап, Катерина, Степанида, Олена, Марія

Династія

Хмельницькі

Мати

Агафія

Медіафайли у Вікісховищі

Перемога у Батозькій битві 1-2 червня (22-23 травня) 1652 року дала можливість вибороти Українській державі фактичну незалежність. Гетьманство Богдана Хмельницького зумовило перелом у суспільно-політичному житті Європи, на терені якої з'явилась, хоч і ненадовго, суверенна Україна з усіма атрибутами політичної та економічної влади. Були визначені кордони Української держави у межах давніх українських земель.

Враховуючи вразливість геополітичного становища Української держави, намагався зіграти на суперечностях між Річчю Посполитою, Московією і Османською імперією (обіцяючи прийняти протекцію відповідно царя і султана). Представник роду Хмельницьких.

Походження і освіта

Про життя Богдана Хмельницького до 1647 року відомо дуже мало. Як зазначав Михайло Грушевський:

"Особиста біографія Хмельницького настільки ж убога на реалії і безсумнівні факти, наскільки багата на легенди"

Місцем народження вважається Суботів (нині Черкаська область, Україна, тоді Київське воєводство, Річ Посполита), як рік народження вказують або 1595 або 1596 рік. При хрещенні отримав імена Богдан-Зиновій; другим ім'ям ніколи не користувався.

Батько - чигиринський підстароста Михайло Хмельницький - перебував на службі у коронного гетьмана Станіслава Жолкевського, потім у його зятя Івана Даниловича. Історики мають надзвичайно мало відомостей про Михайла Хмельницького. Досі невідомо, з якого поселення - Хмільника, Хмелева, Хмеліва, Хмельного чи Хмелівки - походив рід Хмельницьких. Іван Крип'якевич припускав, що він - вихідець із с. Хмельника, розташованого у Перемиській землі. Є версія про польське ( мазовецьке) походження Михайла, яку не підтримують українські історики. Роберт Маґочі у своїй історії України пише про білоруське походження Михайла Хмельницького.

Мати походила з козацького роду.

На портреті того часу, внизу, розміщений герб Сирокомля Богдана Хмельницького. Факт шляхетства Хмельницького не доведений. За найпопулярнішою версією, його батько - шляхтич, внаслідок баніції був позбавлений статусу.

Згодом шляхетство отримав син гетьмана: за гербівниками о. Каспера Несецького ТІ (1715-1724, Львів) та Яна Непомуцена Бобровича (1835) - з 1659 року Хмельницькі користувалися гербом Масальських ( пол. herb Masalski), саме ним король Ян II Казимир офіційно нагородив Юрія Хмельницького під час нобілітації. Звідси ще одна поширена версія, за якою Хмельницькі походили з руського шляхетського роду Масальських - нащадків чернігівських князів.

На королівській службі

Вступивши до реєстрового козацтва, Хмельницький під час одного з боїв під Москвою врятував королевича Владислава, і потім той завжди прихильно до нього ставився. Повернувшись на батьківщину, брав участь у польсько-османській війні 1620-1621 років, під час якої в битві під Цецорою батько й син Хмельницькі потрапили в османський полон. Іншої думки - старший Хмельницький загинув в цій битві - дотримувався, зокрема, Мирон Кордуба. Ще за одною версією, батько загинув в османському полоні, в який потрапив і Богдан. Два роки важкого рабства (за однією версією - на османській галері, за іншою - в адмірала) для Хмельницького не пройшли даремно: вивчивши досконало османську і татарську мови, він зважується на втечу (за іншими даними, був викуплений родичами). Перебуваючи у Стамбулі, Богдан фактично виконував обов'язки перекладача при одному з командувачів османського флоту, удосконаливши своє знання османської мови.

У 1622 р. Хмельницький утік з полону (версії про викуп, матір'ю чи знайомими, вважаються малоймовірними в останніх біографіях Богдана Хмельницького). Інформація про прийняття ним ісламу - легенда. Батько залишився в Османській імперії, незабаром помер. Повернувшись до Суботова, Богдан був зарахований у реєстрове козацтво.

Пророчі слова Хмельницького "Все створене людськими руками ними ж може бути знищено" були промовлені у відповідь на запитання Станіслава Конєцпольського щодо оцінки могутності новозбудованого Бродівського замку. Згодом Веспасіян Коховський у своїй хроніці "Історія Польщі від смерті Владислава IV" зважив за доцільне епізод з маловідомою фортецею у Бродах віднести як слова щодо потужної Кодацької фортеці, яка дійсно впала в 1648 р. під час штурму під проводом Хмельницького.

З кінця 1620-х років почав активно брати участь у морських походах запорожців на османські міста (кульмінацією цього періоду став 1629 рік, коли козакам вдалося захопити передмістя Константинополя).

Після довгого перебування на Запоріжжі Хмельницький повернувся до Чигирина, одружився з Ганною Сомко (Сомківною) та отримав уряд сотника чигиринського. В історії наступних повстань козаків проти Речі Посполитої між 1630 і 1638 роками ім'я Хмельницького не зустрічається. Єдина його згадка у зв'язку з повстанням 1638 року - договір про капітуляцію повсталих був писаний його рукою (він був генеральним писарем у повсталих козаків) і підписаний ним та козацькою старшиною. Після поразки знову зведений у ранг сотника.

Від 1622 по 1637 рік немає певних відомостей про життя і діяльність Хмельницького. Всі пізніші оповіді про його великі подвиги у війнах з татарами, османами, Москвою (під час Смоленської війни 1632- 1634 років) не мають документального підтвердження. Безперечне лише те, що в 1620-х роках Хмельницький зв'язався з Козаччиною, де він служив, мабуть, у Чигиринському полку, брав участь у військових походах козаків проти татар і коронного війська.

Близько 1625- 1627 років Хмельницький одружився з Ганною Сомківною (козачкою з Переяслава) й заклав свою родину. Тоді ж він оселився на успадкованому від батька хуторі Суботові, біля Чигирина. Від 1633 р. на службі у великого коронного гетьмана Станіслава Конєцпольського, отримав квартиру в Бродах. Під час оглядин новозбудованого Бродівського замку в 1633, на які запросили місцеву шляхту, Хмельницький необачно висловився

...все створене людськими руками, ними ж може знищитися[18]

щодо фортеці, розгнівивши цим коронного гетьмана. За даними Івана Крип'якевича, фразу: "Збудоване руками можна руками зруйнувати" було сказано під час огляду Кодацької фортеці 1639 року. Від гніву С. Конєцпольського мусив шукати схованки на Запоріжжі, лише через деякий час повернувшись до Суботова.

Від 1637 року Хмельницький - серед вищої козацької старшини. Брав участь у повстанні проти Речі Посполитої і як військовий писар підписав капітуляцію під Боровицею 24 грудня 1637 року. Дмитро Вирський припускав, що в 1638 році брав участь у боях на стороні коронного війська. Восени 1638 року Хмельницький був членом козацького посольства до короля Владислава IV Вази. Є підстави вважати, що він належав тоді до тієї старшини, яка вважала за можливе порозуміння Війська Запорозького з Республікою Обох Націй. Однак подальший хід подій довів йому повну неможливість згоди. Польська ординація 1638 року скасувала автономію Війська Запорозького й поставила Козаччину в безпосередню залежність від військової влади Речі Посполитої в Україні. Хмельницький утратив військове писарство (цей уряд скасували) і став одним з сотників Чигиринського полку. Наступні роки Хмельницький присвятив головно своєму господарству на Чигиринщині (Суботів, слобода Новоселище й суміжні землі).

Веспасіян Коховський стверджував, що Б. Хмельницький допомагав Тарасові Трясилу, "...ішов слідами бунтівників Якова Острянина та Дмитра Гуні, був учасником жахливого діла, яке самі призвідці спокутували смертю, а він уникнув заслуженої кари".

Під час конфлікту з чигиринським підстаростою - Даніелем Чаплинським, який виконував "замовлення" дідича - Александра Конєцпольського, привілей щодо права власності на Суботів підступом був відібраний у Хмельницького, про що він сам пише у своїх листах до великого коронного гетьмана Миколая Потоцького "Ведмежої лапи", до короля Яна II Казимира в 1648. Юристи пояснили, що через відсутність документів виграти справу неможливо. Малоймовірно, Б. Хмельницький подав скаргу до сейму, який відмовив - необхідним було підтвердження А. Конєцпольського. Тоді Б. Хмельницький звернувся до короля Владислава IV, який привілеєм від 22 липня 1646 затвердив Суботів за ним. А. Конєцпольський на це не зважив. Проти Хмельницького виступав також багатий чигиринський орендар Захарій Сабиленко.

Були намагання ворогів знищити його фізично: зокрема, в 1647 році на Б. Хмельницького під час татарського нападу на Чигирин один польський жовнір вдарив його шаблею по шиї; врятувала залізна сітка, прикріплена до шолому. Жовнір виправдовувався: "Я думав, що це татарин".

Не змігши нічого довести (королі Сигізмунд III, Владислав IV на той час не жили), отримавши тільки 150 злотих відшкодування, Богдан Хмельницький подався до низового козацтва.

У 1646- 1647 роках король приймав в умовах великої секретності делегації козаків, до яких входили Іван Барабаш (як старший) і троє його супутників, серед яких був Б. Хмельницький, щодо участі козаків у планованій війні проти османів. На одній з цих таємних аудієнцій Івана Барабаша призначили наказним гетьманом козаків-реєстровців у майбутній війні з османами, він отримав від короля 2 важливі привілеї, за одним з яких дозволялось озброєння козаків, за іншим дозволялося збільшення компуту реєстровців з 6 до 12-ти тисяч, дозвіл робити набіги на османське узбережжя Чорного моря. Викрадені Б. Хмельницьким у грудні 1647 року, за версією польських дослідників, привілеї мали послужити для підбурювання козаків, приготування повстання в 1648 році.

Хмельниччина

По смерті польського короля Сигізмунда III Вази (квітень 1632) козацька старшина вислала на конвокаційний сейм своїх представників із вимогою дозволити брати участь у виборах нового короля й послабити національно-релігійні утиски. На провінційних сеймиках в Україні обговорювалося питання про необхідність повернення православним вірянам їхніх прав, яких їх позбавлено після укладення Берестейської унії 1596. Так, на сеймику в Прилуках запорозькі козаки склали для своїх делегатів інструкцію, в якій вимагали позитивного вирішення на сеймі питання про відновлення прав православної церкви. Подібні вимоги висували й братства, зокрема, Львівське та Віленське. Останнє навіть виготовило спеціальну брошуру для конвокаційного сейму під назвою "Синопсис" - "Короткий опис прав, свобод і вольностей...". Вимоги українського населення підтримала й православна духовна ієрархія на чолі з архімандритом Києво-Печерської лаври П.Могилою. Оскільки повернення відібраних у них прав вимагали й протестанти, П.Могила знайшов підтримку в литовського гетьмана князя Христофора Радзивілла. На конвокаційному сеймі 22.6.1632 у Варшаві православні та протестанти спільно подали свої вимоги, сформульовані в 14 пунктах. Під час роботи комісії (входили від православних - Петро Могила, від уніатів - В. Рутський), яку очолював королевич Владислав укладено проєкт угоди між представниками православного і католицького духовенства (містив 9 пунктів). У вересні 1632 на елекційному сеймі під тиском православних делегатів (серед них і А.Кисіль), що вимагали негайно визнати свободу віровизнання і права православної церкви, створено нову комісію і підготовлено "Статті". Згідно з цим документом православна церква в Україні офіційно діставала право мати свою ієрархію на чолі з митрополитом і 4 єпископами (львівським, луцьким, перемиським, мстиславським), вільно відправляти службу, мати церкви, монастирі, друкарні, школи, братства. Православній церкві поверталися церкви й монастирі в Києві (крім Видубицького монастиря). Київським православним митрополитом обрано П.Могилу. "Статті" мали компромісний характер і не могли остаточно врегулювати релігійне питання в Україні. Крім того, після обрання королем, Владислав IV під тиском шляхти Речі Посполитої анулював деякі пункти цього акту.

Вже віддавна можновладці Речі Посполитої в Україні, політичні противники короля Владислава IV, дивилися на українську шляхту скоса ("кривим оком"). Зняти напругу в суспільстві на законодавчому рівні вже в котре пробував посол (депутат) Сейму (парламенту) Речі Посполитої - боярин Адам Кисіль. Русин за походженням, стурбований нерівністю у державі, він у парламенті домагався прийняття написаного ним трактату "Про рівність прав і спільне життя Сарматів польських і Сарматів руських (українських)". Під тиском козацьких повстань, Сейм приймає його, але польська шляхта Поділля не погодилася його виконувати і повстала проти короля Владислава IV, під тиском якого прийнятий цей закон. Польська шляхта особливо вороже ставилася до Богдана Хмельницького, прихильника Владислава IV і одного з носіїв автономістських поглядів. Власники (з 1633) Чигиринщини - Конєцпольські: коронний гетьман Станіслав і його син, коронний хорунжий Олександр за допомогою свого чигиринського підстарости Д. Чаплінського, який мав особисті рахунки з Б. Хмельницьким, вирішили позбавити його маєтку в Суботові, що в ті часи було звичною справою. Чаплинський вчинив ґвалтовний "заїзд" на Суботів (хоч Хмельницький мав на нього королівський привілей з 1646 року), зруйнував економію й пограбував майно Хмельницького, а слуги Чаплинського одночасно на Чигиринському ринку важко побили малого сина Хмельницького. Серед цих турбот і тривог 1647 року померла дружина Хмельницького, а в кінці того ж року А. Конєцпольський наказав ув'язнити й стратити Б. Хмельницького, якого врятувала лише допомога й порука його друзів, серед чигиринської старшини, зокрема полковника С. М. Кричевського - кума й однодумця Хмельницького. Б. Хмельницький повідомив Королю Владиславу IV про завдані кривди, у відповіді король закликав Б. Хмельницького допомогти йому у боротьбі проти Подільської шляхти, тому в кінці грудня 1647 Б. Хмельницький та його старший син Тиміш з невеличким (300 чи 500) загоном козаків подався на Запорожжя. 20 січня 1648 р. Хмельницький підійшов під Січ; 24 січня захопив усі човни і провіант; 25 січня заволодів фортецею, при цьому значна частина реєстровців перейшла на бік повстанців. Невдовзі його було обрано за гетьмана. На думку польського історика Януша Качмарчика, Богдан Хмельницький - перший з козацьких ватажків, якому офіційно надали титул гетьмана З підготовки до збройного виступу Хмельницький ужив заходів:

- розіслав універсали до українського народу із закликами вступити до лав козацького війська;

- налагодив виробництво пороху, організував закупівлю зброї та боєприпасів;

- заручившись підтримкою Османської імперії, у лютому-березні 1648 р. у Бахчисараї українські посли уклали угоду з кримським ханом Іслам-Гіреєм ІІІ про військову допомогу у війні проти Речі Посполитої.

Це був початок нової хвилі збройної боротьби за рівність прав українців у Речі Посполитій, яка після смерті Владислава IV 20 травня 1648, переросла у Національно-визвольну війну українського народу, очолену Б. Хмельницьким.

Перемоги 1648 року у битві під Жовтими Водами, Корсунем і Пилявцями запалили всенародне повстання українського народу проти адміністрації й шляхти Речі Посполитої та її агентури в Україні. Саме тоді було здійснено облогу Львова й Замостя, визволено з-під влади Речі Посполитої велику територію України. Учасник подій - Самовидець (Р. Ракушка) так описує цю хвилю революції, яка почалася в 1648 році й дійшла до свого вершка наступного року:

"Так усе, що живо, поднялося в козацтво, аж заледво знайшол в яком селі такого человіка, жеби не міг албо сам, албо син до войска йти; а єжели сам нездужал, то слугу паробка посилал, а иніе килко их было, всі йшли з двора, тилко одного зоставали, же трудно было о наймыта ..., навет где в городах были й права майдебурскіе - и присягліе бурмистрове й райцы свої уряды покидали, и бороди голили, до того войска ишли".

Тріумфальний в'їзд Хмельницького в Київ у неділю 27 грудня після вечірні і зустріч його на Різдво 1648 року як "пресвітлого володаря й князя Руси" із вищим православним духовенством, київською інтелігенцією та єрусалимським патріархом Паїсієм свідчили, що початок нової козацько-гетьманської держави, власне держави Хмельницького був зроблений.

Рішення Б. Хмельницького воювати проти гнобителів освятив Патріарх Константинопольський (Йоанникій II або Парфеній II) у 1651 році, надіслав корінфського митрополита з мечем, освяченим на гробі Господнім, який підперезав ним гетьмана.

У своїй боротьбі проти Речі Посполитої Хмельницький створив, одну за однією, три коаліції.

Першою була українсько-кримсько-османська коаліція, утворена в 1647-1648 pp. Вона паралізувала небезпеку з боку коронно-московського союзу А. Киселя 1647 року й допомогла Україні здобути великі мілітарні успіхи, завершені Зборівською угодою 1649 року. Але, внаслідок дворазової зради кримського хана (Берестечко - 1651, Жванець - 1653), й пасивності Османської імперії, Б. Хмельницькому не вдалося повністю використати успіхи й здобути остаточну перемогу над Короною[джерело? ]. Хоча візир Кримського ханства Сефер Гази вважав, що зрадив Хмельницький, а не кримський хан. Так, після взяття Високого Замку Хмельницький відправив своїх послів до Московії.

Текст угоди так і не вдалося знайти, а представники Московії спираються лише на чернетки.

Ця угода не принесла Україні всіх тих воєнних і політичних успіхів, задля яких її було створено. Козацька старшина, духівництво та київський митрополит не підтримали угоди й відмовилися присягати цареві. 1656 року московський цар зрадив переяславські домовленості і без участі українських представників, підписав у Вільно договір між Московією та Річчю Посполитою.

Перші дві коаліції мали на меті завдати Речі Посполитій військово-політичної поразки й забезпечити та гарантувати цілісність і незалежність козацької держави, третя антипольська коаліція (1656-1657) - союз між Україною, Швецією, Семигородом та іншими державами ( Бранденбург, Молдавія, Валахія), - за планом Хмельницького, була направлена на цілковиту ліквідацію держави Речі Посполитої ("снести б Коруна вся, будто Коруна Польская и не бывала"), та створити незалежну Руську державу (Велике князівство Руське) в межах цілої етнографічної території України та Білорусі під владою гетьмана й Війська Запорізького. Це дуже збентежило московський уряд, який доклав усіх зусиль, щоб перешкодити успіхові цієї коаліції. Московія, після підписання миру з Річчю Посполитою, розпочала війну зі Швецією. Одночасно на теренах Речі Посполитої вирувала війна, що увійшла в історію під назвою "Потоп". Військові невдачі та нереалізація дипломатичних планів Б. Хмельницького прискорила його смерть.

Відновлення церков

За його сприяння 1655 року було покрито міддю та позолочено верх церкви Архистратига Михаїла Золотоверхого монастиря у Києві. 25 травня 1654 р. з Чигирина Богдан Хмельницький надсилає листа до московського патріарха Никона з проханням звернутися до царя для підтвердження привілеїв Київської митрополії.

Богдан Хмельницький в останні роки свого життя часто хворів. Прагнув спадкової передачі влади (гетьманства) своєму синові Юрію. За даними Мирона Кордуби, звістка про бунт відділу козаків, висланого для рятунку Ракоці від нападу татар, призвела до апоплексії у вже хворого гетьмана, через що він утратив дар мови. Упокоївся вранці 27 липня ( 6 серпня за новим стилем) 1657 в Чигирині і 25 серпня був похований у Суботові, в [джерело? ], яку сам збудував. [джерело? ].

Після смерті забальзамоване і поховане тіло гетьмана зникло. Де саме воно перебуває нині - невідомо. Власне, існує дві версії цієї події, так звана польська й українська. За польською версією, руський воєвода Стефан Чарнецький 1664 року напав на Суботів, викопав домовину з тілом гетьмана, спалив, а попіл вистрілив з гармати. Український варіант це припущення повністю відкидає, мовляв, тіло Богдана було перепоховано його старим другом Лавріном Капустою. Щоб не допустити нової наруги над його тілом, нове місце поховання знало дуже обмежене коло осіб, які в ході війн загинули. Вчені припускають, що ймовірним місцем перепоховання праху Хмельницького може бути "Семидубова гора" в с. Івківці, що неподалік Суботова. Можливо, також, що Гетьман похований в Іллінській церкві, у склепі, який виявили у 2019 р. Доказів підтвердження обох версій поки що немає.

Хмельницький та іслам

У хроніці "Таріх-і Іслам Герай хан" (1651 р.) придворного кримського літописця Мехмеда Сенаї вперше повідомлялося про намір Хмельницького прийняти іслам.

Османський літописець XVII ст. Мустафа Наїма в літописі під назвою "Справи північні" повідомляє, що, прибувши до ханського палацу, Хмельницький приватно повідомив Ісляму Ґіраєві, що вони з ханом - єдиновірці:

"Потому ханові про свої справи звістивши, зустрівся з ним; коли ж хан не повірив, звершив із ним вечірній намаз - відтак голосом співочим високошанований Коран прочитав; отоді хан довірився"

В книзі "Collectanea z dziejopisów tureckich" ("Збірка турецьких літописів"), що вийшла друком у Варшаві 1824 року, польський історик Осип Сенковський навів гравюру, на якій зображений спільний намаз Хмельницького та хана Ісляма Ґерая III.

Богдан Хмельницький був одружений тричі:

перша дружина його Ганна Сомківна - дочка багатого переяславського купця, мати всіх його дітей. З нею Богдан взяв шлюб близько 1625-1627 років. Померла передчасно;

другий шлюб на початку 1649 року зв'язав його з колишньою жінкою його ворога Чаплинського - Мотроною, найбільшим коханням гетьмана, яка була страчена його сином Тимошем у травні 1651 року за підозрою у зраді;

влітку 1651 року Богдан Хмельницький одружився втретє з Ганною Золотаренківною, міщанкою з Корсуня, вдовою полковника Мартина Пилипенка. Радниця Хмельницького і розпорядник сімейного скарбу, вона надовго пережила його, і в 1671 році стала черницею з ім'ям Анастасія Києво-Печерського жіночого монастиря.

Хмельницький мав двох синів і чотирьох дочок (за деякими даними семеро дітей):

дочка Хмельницького - Катерина (Олена) була одружена з Данилом Виговським, і після його смерті в московському полоні стала другою дружиною гетьмана Павла Тетері. Померла у 1668 році;

друга дочка - Степанида (Степанія) була дружиною Івана Нечая. Їхнє весілля відбулося у середині 1650 року. 4 грудня 1659 року під час облоги Бихова Степаниду разом з чоловіком взято у полон. Припускають, що її заслано в Сибір;

імена двох інших дочок гетьмана - одна з них була за корсунським сотником Глизьком (Улезком), який загинув у війні з Річчю Посполитою в 1655 році, друга вийшла за новгород-сіверського козака Л. Мовчана (1654), - лишилися невідомими.

Гетьманський рід Хмельницького згас у кінці XVII століття. Пізніші Хмельницькі, яких чимало було на Лівобережній Україні і в Російській імперії у XVIII-XIX століттях, були іншого походження.

Українська держава Богдана Хмельницького викликала захоплення численних сучасників - дипломатів, мандрівників, літописців. Італієць Альберто Віміна, який особисто бачив гетьмана 1656 року й неодноразово розмовляв з ним, у своїх спогадах пише про український народ у період його найвищого злету в часи Хмельниччини. Особливо його вразила демократична форма правління козаків - скликання Ради для обговорення важливих державних питань, коли козаки у присутності гетьмана спільно їх вирішують. Подорожні нотатки сирійського архідиякона Павла Алеппського, який описав подорож антіохійського патріарха Макарія Україною у 1654 і 1656 роках, зафіксували для нас подробиці побуту і звичаїв українців, які здивували його тим, що скрізь зустрічали хлібом-сіллю як символом добробуту. Описуючи своє враження від гетьмана Хмельницького, Павло Алеппський підкреслює: "Так ось він, Хмель, якого слава й ім'я рознеслися по всьому світу". Багато і захоплено пише мандрівник про освіту в державі Хмельницького: "Всі вони, за винятком небагатьох, навіть більшість дружин і дочок, уміють читати і знають порядок церковних служб... Число письменних особливо збільшилося з часу появи Хмеля". Алеппського вразила велика друкарня у Києво-Печерській лаврі, де "виходять усі їхні церковні книги дивного друку, різного кольору і вигляду, а також малюнки на великих аркушах, визначні місця країн, ікони святих, вчені дослідження тощо".

Польський історик Людвік Кубаля, котрий присвятив багато років дослідженню життя й діяльності Богдана Хмельницького, порівнював українського гетьмана з його сучасником - вождем Англійської революції середини XVII століття Олівером Кромвелем, відзначаючи при цьому, що завдання у Богдана Хмельницького виявилося набагато складнішим, оскільки "він не мав у своєму розпорядженні вишколеної інтелігенції й засобів старої, сильної держави. Військо, фінанси, державне господарство, адміністрація, відносини з сусідніми державами - все це треба було створити... Він мусив добирати і вчити людей. Була то людина з кожного погляду надзвичайних вимірів, він переростав талановитих людей настільки, що переступав межі збагненного".

У літопису "Історія хана Іслама Гірая III" кримсько-татарського автора Гаджі Мехмеда Сенаї Киримли відчувається вельми позитивний пієтет літописця щодо Богдана Хмельницького, якого він називає хоробрим, безстрашним богатирем і лідером "Дніпровського козацтва", а також "від природи толерантного до ісламської релігії та як особу, що заслуговувала на пошану з боку релігії ісламу". В османських рукописних джерелах фігурують такі величальні слова на адресу гетьмана, як "гордість всіх правителів від християнської релігії, правитель вільної та свобідної нації". Цей факт є свідченням не лише дипломатичного визнання гетьмана Богдана Хмельницького, а й поваги з боку уряду Османської імперії й до українського козацтва.

Великий український поет неодноразово звертався до образу Б.Хмельницького як у поетичній, так і у художній творчості. Вперше - у 1837 році, в офорті "Смерть Богдана Хмельницького". Свої враження про події минулого Шевченко передав також у роботах "Дари в Чигрині 1649 року", "Богданові руїни в Суботові", "Богданова церква в Суботові", в останніх - переважає елегічний настрій.

У поетичній творчості образ Хмельницького проходить у багатьох творах, зокрема у віршах ("Розрита могила", "Великий льох", "Стоїть в селі Суботові", "За байраком байрак", "Осії. Глава XIV", "Якби-то ти, Богдане п'яний..." та ін.), драмах ( "Назар Стодоля", "Никита Гайдай"), російськомовній прозі ("Близнецы", "Прогулка с удовольствием и не без морали"). Оцінка Хмельницького виглядає доволі неоднозначною. У ряді творів поет називає Хмельницького "славним", "благородним", "праведним гетьманом", "козацьким розумним батьком". В той же час Шевченко негативно оцінює наслідки єднання з Московією:

Найвідвертішого осуду Хмельницький отримує у вірші "Якби-то ти, Богдане п'яний", що був тривалий час забороненим до друку:

Великий рух народній, піднятий Хмельницьким, дав новий лад усій східній Україні - Гетьманщині.

Михайло Грушевський, 1913;
Втім визнаючи за гетьманом талан до військового керівництва Грушевський значно критично оцінював його як політика.

Хмельницький став керівником Визвольної війни завдяки тому, що здобув довір'я мас. Він ріс і жив серед козацтва, розумів його прагнення й інтереси. Народні маси зустріли Хмельницького з цілковитим довір'ям, розуміючи, що він є справжнім захисником їх інтересів.
;

Він поводився так, неначе був монархом суверенної держави, й розвинув широку дипломатичну акцію на міжнародному полі для зміцнення свого становища.

Вшанування пам'яті

У 1943 році місто Переяслав перейменували на Переяслав-Хмельницький, а в 1954 місто Проскурів - на Хмельницький. У 2019 році Переяславу повернули початкову назву.

У Києві існує пам'ятник Богданові Хмельницькому, якого зображено верхи на коні. Також пам'ятники встановлені в містах Чигирині на Богдановій горі, Чернігові, Хмельницькому, Черкасах, Нікополі, Скалаті та в селі Суботові.

У Запоріжжі пам'ятник встановлено на вул. Б.Хмельницького , а також пам'ятний знак Б. Хмельницькому на острові Хортиця. Напис на камені: "У січні 1648 р. біля о. Хортиця запорізькі козаки на чолі з Б. Хмельницьким вперше розгромили загін польських гнобителів".

Іменем Богдана Хмельницького названі вулиці і площі в багатьох містах і селах України, воно присвоєне академії Державної прикордонної служби України в місті Хмельницькому та Національному університету в Черкасах. Також у Чигирині діє музей Богдана Хмельницького.

Портрет Богдана Хмельницького зображено на банкноті номіналом 5 гривень. Також Національний банк України випускав в обіг пам'ятні монети номіналом 200000 карбованців (мельхіор) з 19 липня 1995 року, номіналом 1000000 карбованців (срібло) з 21 червня 1996 року та номіналом 10 гривень (срібло) з 24 грудня 2015 року.

За часів СРСР існував Орден Богдана Хмельницького, призначений для нагородження як офіцерського, так і солдатсько-сержантського складу. Також Орден Богдана Хмельницького встановлений у сучасній Україні для нагородження громадян України за особливі заслуги у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності, у зміцненні обороноздатності та безпеки України.

На його честь також названо 69-й курінь УПЮ імені Богдана Хмельницького.

На його честь також названо Окремий президентський полк імені гетьмана Богдана Хмельницького.

У літературі

Серед українських композиторів спеціальну увагу образу Хмельницького приділив Костянтин Данькевич. Він є автором симфонічної поеми "Богдан Хмельницький" (1940), опери "Богдан Хмельницький" (1951, лібрето О. Корнійчука). Музика багато в чому наслідує традицію "Івана Сусаніна" Глінки, заключний хор "Пришел желанный, счастливый день" побудований на інтонаціях російської народної пісні "Слава". Ця опера швидко потрапила в репертуари радянських оперних театрів, а композиторові принесла Шевченківську премією.

Образ Хмельницького знайшов втілення в українській музиці і через творчість Т. Шевченка. В українській рок-музиці знайшли своє прочитання вірші " Стоїть в селі Суботові..." у пісні " Суботів" та "Розрита могила" в однойменній пісні гурту "Кому Вниз" (1990).

Йому присвячено однойменний марш записаний Людомиром Петкевичем.

У кінематографі

1. ↑ Степанков В. С. Хмельницький Богдан // Енциклопедія історії України: у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К.: Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 389-390. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

2. Капелюшний В. П. Гетьман // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2020. - ISBN 944-02-3354-X.

3. Вирахувано за відомостями венеціанського посла Ніколо Саґредо, який у 1649 році писав у своєму рапорті до венеціанської сеньйорії, що Хмельницькому 54 роки. Janusz Kaczmarczyk. Bohdan Chmielnicki. - Wrocław - Warszawa - Kraków : Wydawnictwo "Zakład Narodowy imienia Ossolińskich", 2007. ISBN 978-83-04-04921-5 str. 12

4. Robert Magocsi, A History of Ukraine, University of Toronto Press, 1996 (ISBN 0-8020-7820-6, 9780802078209) Архівовано 12 August 2011 у Wayback Machine., с. 196

5. На думку І. Верби, її ім'я було Агафія. До такої думки дійшов І. Верба на основі аналізу "Помяника" Михайлівського Золотоверхого монастиря від 1667 р. про рід Б. Хмельницького, складеного особою, добре обізнаною з життям його сім'ї.
Смолій В. А., Степанков В. С.Богдан Хмельницький. - Альтернативи, 2003. - С. 55. - (ISBN 966-7217-76-0). Згодом після смерті чоловіка вона одружилася зі шляхтичем і "королівським жовніром" Василем Шишкою-Ставецьким (чи Ставицьким; див.: Володимир Замлинський. Богдан Хмельницький // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К. : Варта, 1994. - С. 168. - ISBN 5-203-01639-9; цей шлюб матері Богдана зі шляхтичем свідчить на користь її власного шляхетського походження), який пережив її під час Хмельниччини, служив у війську Речі Посполитої в Білорусі. Його син Григорій, брат Богдана по матері, переселився до Білгорода у 1649 р., де одружився з удовою-українкою, яка мала четверо дітей; див.: Смолій В. А., Степанков В. С. Богдан Хмельницький... С. 59. В історичних дослідженнях попередніх років та документах інформація про неї відсутня, вірогідність цього твердження є сумнівна.

6. У 1648 році його ймовірний вчитель - ксьондз Анджей Мокрський ТІ - входив до делегації львівських міщан до Хмельницького, що облягав Львів із своїм військом і татарами. Гетьман упізнав Мокрського, залишившись один на один, упав у ноги своєму вчителеві та дякував за навчання - A.S. Radzwill. том III, s. 271-272

7. Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657)... - S. 329.

8. Korduba M. Chmielnicki Michał (†1620) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : PAU, 1937. - T. III/4, zeszyt 14. - S. 337. (пол.)

9. Вирський Д. С. Анонімний "Катафалк рицерський" (1650 р.) про початок козацької революції (кампанія 1648 р.) // Український історичний журнал. - 2012. - № 6 (507, листопад-грудень). - С. 173. - ISSN 0130-5247.

10. Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький (видання друге...) - С. 51.

11. Latacz E. Barabasz Jan, zwany także Barabaszenko (zm. 1648) // Polski Słownik Biograficzny. - Warszawa - Kraków - Łódź - Poznań - Wilno - Zakopane : Nakładem Polskiej Akademji Umiejętności, Skład Główny w Księgarniach Gebethnera i Wolffa, 1935. - Т. 1, zeszyt 1. - S. 268-269. Reprint. Kraków: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1989. - S. 268. - ISBN 8304034840. (пол.)

12. В. Замлинський. Богдан Хмельницький // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К.: Варта, 1994.- 560 с.- С. 179. ISBN 5-203-01639-9

13. Я. Р. Дашкевич , Л. А. Проценко , 3. С. Хомутецька (1971). Каталог колекції документів Київської археографічної комісії 1369-1899 (укр). Київ: Наукова думка. с. 56, док.155.

14. Або 2 вересня; див.: Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657)... - S. 333.

15. Науковці ймовірно знайшли могилу Богдана Хмельницького.

16. Кульчинський. Українські козаки в османській хроніці "історія наїми".

17. Абдужемилев Р. ОТРАЖЕНИЕ ВОЕННОГО СОЮЗА КРЫМСКОГО ХАНСТВА И ЗАПОРЖСКОЙ СЕЧИ В ХРОНИКЕ М. СЕНАИ.

18. Генеалогічні записки Українського геральдичного товариства. - Біла Церква, 2001. - Вип. II. - 310 с. (ISBN 966-7860-01-9)

19. ТУРАНЛИ, ФЕРХАД. ТЮРКСЬКІ ДЖЕРЕЛА ДО ІСТОРІЇ УКРАЇНИ. Архів оригіналу за 26 вересня 2017.

20. Туранли, Фергад (2016). Історія України в Османо-Турециких писемних джерелах (друга половина XVI-перша чверть XVIII століття. Київ: Видавничий дім "Києво-Могилянська академія". с. 236, 249. ISBN 978-966-518-693-9.

21. Опера "Богдан Хмельницький" на сайті 100 опер Архівовано 21 August 2009 у Wayback Machine.

Джерела та література

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Гійом Левассер де Боплан.Description des contrées du Royaume de Pologne, contenues depuis les confins de la Moscowie, insques aux limites de la Transilvanie. (аудіокнига) (укр.)

Брехуненко В. Богдан Хмельницький / Віктор Брехуненко. - Київ, 2007. - 72 с.

Б. Хмельницький - славний син і видатний гетьман України / Гайбондюк В. Д. - Рівне, 1995. - 132 с.

Видатні діячі України минулих століть. - К., 2001. - С. 566-567.

Володарі гетьманської булави. - К., 1994.

Гвоздик-Пріцак Л. Економічна і політична візія Богдана Хмельницького та її реалізація в державі Військо Запорозьке. - К. : Обереги, 1999. - 216 с.

Документи Богдана Хмельницького (1648-1657). - К., 1961. - 740 с.

Дитячі роки Богдана описані в книзі для дітей "Катерина Лебедєва про Богдана Хмельницького, Мері Рід, Владислава Городецького, Вірджинію Вулф, Девіда Боуї" / К. Лебедєва. - Київ : Грані-Т, 2008. - 96 c.: іл. - (Життя видатних дітей). - ISBN 978-966-2923-77-3. - ISBN 978-966-465-128-5.

Історичні постаті України / Упоряд. О. В. Болдирєв. - Одеса, 1993.

Богдан Хмельницький // Історія України в особах: IX-XVIII ст. - К. : Видавництво "Україна", 1993. - 396 с.

Качмарчик Я. Гетьман Богдан Хмельницький. - Перемишль-Львів, 1996. - 326 с.

Коваленко С. Україна під булавою Богдана Хмельницького. Енциклопедія у 3-х томах. Т. 1-3. - К. : Видавництво "Стікс", 2007-2009.

Кордуба М. Богдан Хмельницький у Белщині і Холмщині. - Краків, 1941.

Костомаров М. І. Богдан Хмельницький: Історична монографія / М. І. Костомаров. - Дніпропетровськ: Січ, 2004. - 843 с.

Костомаров М. І. Богдан Хмельницький: Історичний нарис / М. І. Костомаров. - К. : Веселка, 1992. - 91 с.

Кривошея В. В. Козацька еліта Гетьманщини. - К. : ІПіЕНД імені І. Ф. Кураса НАН України, 2008. - 452 с. - ISBN 978-966-02485-0.

Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький. - Львів, 1990. - 407 с.

Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький (видання друге, виправлене і доповнене). - Львів : Світ, 1990. - 408 с. - ISBN 5-11-000889-2.

Лавріненко Н. П. Де шукати прах Богдана Хмельницького // День. - 2006. - 27 квітня.

Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. - К. : Либідь, 1997. - 464 с. - ISBN 5-325-00781-5.

Мельник Л. Г. Гетьман Богдан Хмельницький та його державницька діяльність в історіографії (до 400-річчя від дня народження) // Вісник Київського університету імені Тараса Шевченка / Київський університет імені Тараса Шевченка. - Київ, 1997. - С. 3-11. - (Історія; Вип. 36).

Мельник Л. Г. Гетьман Богдан Хмельницький у вітчизняній історіографії: Навч. посібник / Л. Г. Мельник; КУ ім. Т.Шевченка. - К. : РВЦ Київський університет, 1997. - 72 с.

Огієнко І. Богдан Хмельницький / І. Огієнко; Упор. автор передмови і коментарів: М. Тимошик. - К.: Наша культура і наука, 2004. - 448 с. (link 1, link 2)

Сергійчук В. І. Богдан Хмельницький та його старшина. - К., 1996. - 56 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький: Соціально-політичний портрет / В. А. Смолій, В. С. Степанков. - 2-ге видання, доповнене, перероблене. - К. : Либідь, 1993. - 487 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький: Хроніка життя та діяльності / В. А. Смолій, В. С. Степанков; АНУ; Інститут історії України. - Київ: Наукова думка, 1994. - 260 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький / Смолій Валерій, Степанков Валерій. - К. : Альтернативи, 2003. - 400 с. - (Особистість і доба). - ISBN 966-7217-76-0.

Степанков В. С. Аграрна політика Богдана Хмельницького (1648-1657) // Феодалізм на Україні. - К., 1990. - С. 52-65.

Сто найвідоміших українців. - М.; К., 2002. - С. 106-121.

Стороженко І. С. Реформування Запорозької Січі Хмельницьким // Київська старовина. - 1999. - № 2. - С. 10-28.

Стороженко І. С. Богдан Хмельницький і воєнне мистецтво у Визвольній війні українського народу середини XVII ст. - Кн. 1: Воєнні дії 1648-1652 рр. - Дніпропетровськ : Вид-во ДДУ, 1996. - 320 с.

Тис-Крохмалюк Ю. Бої Хмельницького. - Мюнхен, 1954; К., 1994.

Токаржевський-Карашевич І. Хмельниччина з погляду права//Визвольний шлях. - Лондон, 1957, 1958. - Т. ІХ-Х.

Універсали Богдана Хмельницького 1648-1657. - К. : Альтернативи, 1998. - 383 с.

Універсальна енциклопедія "Черкащина". Упорядник Віктор Жадько. - К., 2010. - С. 903.

УСЕ: Універсальний словник-енциклопедія. - К., 1999. - С. 1455.

Федорук Я. О. Зовнішньополітична діяльність Б.Хмельницького і формування його політичної програми (1648 - серпень 1649 рр.). - Львів, 1993. - 68 с.

Харишин М. В. Богдан Хмельницький та Українська православна Церква (1648-1657 рр.) // Український історичний журнал. - 1995. - № 4. - С. 92-100; № 5. - С. 57-66.

Полюхович Д. Загадки гетьманських монет // Збруч. - 2015. - 21.04.

Хмельницький Богдан-Зиновій // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1967. - Т. 8, кн. XVI : Літери Уш - Я. - С. 2008-2009. - 1000 екз.

Хмельницький Богдан (Зіновій) Михайлович // Михайлів Т. В., Михайлів Т. А. Видатні постаті українського державотворення. Довідник. - Xарків : Основа, 2014. - 128 с. - (Б-ка журн. "Історія та правознавство". Вип. 1 (121)). - С. 37.

Богдан Хмельницький // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський : ФОП Гавришенко В. М., 2015. - 912 с. - С. 73-76.

Чухліб Т. Гетьмани і монархи: Українська держава в міжнародних відносинах 1648-1714 рр. - К. - Нью-Йорк, 2003. - 518 с. // НТШ в США; Інститут історії України НАН України, Науково-дослідний інститут козацтва.

Чухліб Т. Секрети українського полівасалітету. Хмельницький - Дорошенко - Мазепа / Тарас Чухліб; НАНУ ; Інститут історії України ; Науково-дослід. інститут козацтва. - К. : Видавничий дім "Києво-Могилянська академія", 2011. - 327 с.

350-річчя Української держави Богдана Хмельницького. Матеріали міжнародної наукової конференції 15-16 грудня 1998 р. - К., 1998. - 212 с.

Kaczmarczyk J. Bohdan Chmielnicki. - Wrocław - Warszawa - Kraków, Zakład Narodowy imieniа Ossolińskich Wydawnictwo, 2007. - ISBN 978-83-04-04921-5.

Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : Nakładem Polskiej Akademii Umiejętności, 1937. - T. III/1, zeszyt 11. - S. 329-334.

Всемирный биографический знциклопедический словарь. - М., 1998. - С. 824-825.

Грабянка Г. І. Действия презельной и от начала поляков крвавшей небывалой брани Богдана Хмельницкого, Гетмана Запорожского, с поляками... К., 1853. - 374 с.

Документы об Освободительной войне украинского народа 1648-1654 гг. - К., 1965. - 827 с.

Иллюстрированный знциклопедический словарь. - М., 2000. - С. 1328.

Осипов К. Богдан Хмельницкий. - 2-е изд., перераб. - М. : Мол. гвардия, 1948. - 480 с. - (ЖЗЛ).

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницький - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Богдан Хмельницький Exercitus Zaporovieñ. Præfectus, Belli Servilis Auctor Rebelliumq. Cosaccorum et Plebis Ukrayneñ Dux Гетьман України Правління 1648- 1657 Обрання 30 січня 1648 Біографічні дані Імена Зиновій Народження 1595 Суботів, нині Чигиринський район, Черкаська область, Україна Смерть 6 серпня 1657 Чигирин, нині Черкаська область, Україна інсульт Поховання Іллінська церква (Суботів) Діти Тиміш, Юрій, Григорій, Остап, Катерина, Степанида, Олена, Марія Династія Хмельницькі Мати Агафія Медіафайли у Вікісховищі Перемога у Батозькій битві 1-2 червня (22-23 травня) 1652 року дала можливість вибороти Українській державі фактичну незалежність.

# data[].attributes.headline
Пишність української вишивки

# data[].attributes.subject
Пишність української вишивки

# data[].attributes.body
Вивчіть історію та значення української вишивки, яка є важливою частиною національної ідентичності та культурної спадщини України.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українці й вишивка - неподільні поняття. Але цікаво, коли вперше в історії люди почали прикрашати одяг вишитими орнаментами, й що це були за візерунки? Скіфи, сармати, кіммерійці прикрашали одяг із льону, шкір тварин вишитими геометричними орнаментами, що складалися зі свастик, меандрів, хвиль. Про це нам відомо з оповідей грецького історика Геродота. Також фігурки людей в одязі з елементами вишивки археологи знаходили на золотих прикрасах, статуетках.

Історія виникнення вишивки в Україні пов'язана з Трипільською культурою, яку відносять до епохи пізнього неоліту. Нам добре відомо, що трипільці були майстерними гончарями, які не просто робили посуд із глини, але й прикрашали його характерними спіральними, хвилястими візерунками. Історики переконані, що мотиви були й на одязі трипільців. Але до нашого часу полотна із льону й коноплі, звісно, не збереглися. Лише фрагменти трипільської кераміки - свідки історії українського вишитого одягу.

Розкопки Соколової могили на Миколаївщині порадували цінителів української культури. Серед поховань сарматської жриці науковці знайшли фрагменти шовкової тканини із золотою вишивкою. Знахідку датують I ст. до н.е. Цікаво, що одяг оздоблювався у техніці "у прикрій". Вона стане розповсюдженою аж у XII ст., у часи Київської Русі. Історики вважають, що візерунки викладалися золотою ниткою на шовку, а вже потім пришивали жовтими нитками до основи. Ймовірно, це були сакральні символи плодючості або багатства.

Історія походження української вишивки буде не повною, якщо не згадати про металеву статуетку чоловічка з Мартинівського скарбу, датованого VI століттям і знайденого в Черкаській області біля села Мартинівка. Фігурка "одягнена" у сорочку із вишивкою на грудях. В українській історії чимало прикладів, коли вишиті орнаменти знаходили на кам'яних бабах у степах.

Історія української вишивки має чимало задокументованих свідчень того, що знать була вбрана у вишитий одяг. В Іпатіївському літописі від 1252 р. говориться, що князь Данило Галицький під час зустрічі з королем був одягнений в кожух, обшитий золотими плоскими мережками.

Історія розвитку української вишивки

Найдавнішими українськими мотивами були геометричні візерунки, наприклад, спіралі трипільської культури. Хвилясті лінії, ромби, зигзаги, меандри, кола і цятки - такими були перші фрагменти українських орнаментів. Щодо технік, то найдавнішими українськими вважаються подібні прийоми, як "прокол", "шов по формі", "шов в ялиночку", "шов у прикріп", "єдвабний шов", "шов по мотузці", "панцерний шов". Цими техніками оздоблювалися ризи священників та декор церкви за часів Київської Русі. До речі, саме тоді з'явились і перші вишивальні школи, які започаткувала сестра Ярослава Мудрого, Анна. Історія свідчить, що при церквах та монастирях дівчаток навчали працювати із шовковими нитками, гаптувати золотом та сріблом на парчі, оксамиті, декорувати вироби коштовним камінням.

Найдавнішими українськими вишивальними техніками в історії є пряма гладь, яка дуже популярна в усіх регіонах України, та "ретязь", яку полюбляли на західній Україні. Остання техніка є різновидом класичного "хрестика". Практикували вишивальниці до 150 видів технік та варіантів оздоблень одягу. Серед них були односторонні (коли візерунок лише з однієї сторони - тамбурний шов, плоска гладь, хрестик), двосторонні (двостороння гладь, низинка і т. д.).

З XVIII ст. популярності у вишивальниць набирає бісер (гарус), стеклярус (видовжений бісер). Як свідчить історія української вишивки, дрібними намистинками зі скла полюбляли вишивати на західній Україні. Навіть зараз на Буковині, Закарпатті, Львівщині, Франківщині фаворитами серед місцевих є вишиванки, розшиті бісером, гердани (намиста із бісеру).

Переломним моментом в історії української вишивки стало XIX ст., коли популярності набули замовлення вишиванок у майстринь. Тепер не треба було самостійно шити та оздоблювати сорочки, сукні, а можна було замовити вбрання з будь-якої нагоди. Значну роль у популяризації вишивки як елемента повсякденного одягу серед інтелігенції зіграв Іван Франко. Він першим сміливо і цілком вдало поєднував класичну вишиту сорочку із діловим стилем (піджаком). І його приклад зараз наслідують політики.

Історія української вишивки має ще одну яскраву сторінку -визвольна боротьба в часи Української революції (1917-1921 роки) та періоду УПА (1942-1949). Воїни повстанці обов'язково мали з собою чорну сорочку, як варіант одягу для поховання. Депортовані та розкуркулені українці в таборах ГУЛАГу продовжували вишивати. У фондах національних музеїв є вишивки, виконані із клаптиків матраців, вишиті риб'ячими кістками замість голки.

На заміну майстриням-вишивальницям прийшла техніка. Перша в історії машинка для вишивки була презентована 1821 року на технічній виставці у Франції. З 40-их років XX століття машинна вишивка зробила вишитий одяг доступним задоволенням для всіх.

Історія української вишивки зробила черговий виток після здобуття незалежності та з часів Помаранчевої революції. Одяг з орнаментами перестав сприйматися як елемент фольклорного костюму для сценічного виступу, а став одягом, який засвідчує національну ідентичність, патріотизм та походження.

Сучасна українська вишивка переживає розквіт. До традиційних технік та матеріалів додається вишивка на органзі, євросітці, що значно розширює асортимент вишитого одягу.

Призначення

Українська вишивка ніколи не обмежувалась винятково сорочками.Геометричними, рослинними, зооморфними, антропоморфними візерунками прикрашались й продовжують прикрашатися:

домашній текстиль. Історія української вишивки свідчить, що вишивкою оздоблювали скатертини, простирадла, наволочки для подушок, фіранки, рушники, серветки, килими, гобелени.

сакральні речі: ризи для священиків, підставки під чаші, ікони, скатертини під підсвічники.

Як свідчить історія української вишивки: мистецтво живе і буде жити тисячоліття. Допоки українці одягатимуть одяг із вишитими елементами, доти триматиметься зв'язок між поколіннями.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія української вишивки - все про вишивання в kalyna.store

# data[].attributes.attachment_link.description
Українці й вишивка - неподільні поняття. Але цікаво, коли вперше в історії люди почали прикрашати одяг вишитими орнаментами, й що це були за візерунки? Скіфи, сармати, кіммерійці прикрашали одяг із льону, шкір тварин вишитими геометричними орнаментами, що складалися зі свастик, меандрів, хвиль. Про це нам відомо з оповідей грецького історика Геродота.

# data[].attributes.headline
Українська музика та народні пісні

# data[].attributes.subject
Українська музика та народні пісні

# data[].attributes.body
Познайомтеся з багатством української музичної культури та її впливом на формування національної ідентичності. Народні пісні, інструментальні мелодії та танці відіграли ключову роль у збереженні української традиції. https://www.youtube.com/watch?v=cDg8Mi0Nj0I

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Украї́нська му́зика починає власний відлік із IX століття нашої ери - часів становлення Київської Русі і у своєму розвитку охоплює переважно всі види музичного мистецтва - народну і професійну, академічну і популярну музику. Нині (2020-і) українська музика в її різноманітності, звучить в Україні та далеко за її межами, вона й надалі розвивається в народній та професійній традиціях, і є предметом вивчення науковців.

Музичність та співучість є одними з характерних рис українців, музичні традиції на території сучасної України сягають прадавніх часів. Знайдені київськими археологами в околицях Чернігова музичні інструменти - тріскачки з бивнів мамонта датують віком XX тисяч років. До того ж періоду відносять флейти, знайдені на стоянці Молодове ( Чернівецька область).

Загалом первісне музикування мало синкретичний характер - пісня, танець і поезія були злиті в нерозривній єдності і, найчастіше, супроводжувало обряди і церемонії, ритуали, трудовий процес тощо. В уяві людей музика і музичні інструменти відігравали важливу роль оберегів під час заклинань і молитов магічно-охоронного значення. В музиці люди вбачали захист від нечистої сили, поганого сну, від зурочення. Існували в людей і спеціальні магічні награвання для забезпечення родючості ґрунту і плодовитості худоби.

У первісній грі починають виділятися солісти, заспівувачі; розвиваючись, диференціюються елементи музично виразної мови. Речитація на одному тоні ще без чіткої розміреності інтервальних ходів (низхідний глісандуючий рух первісної мелодії близькими, частіше всього, сусідніми звуками) приводить до поступового розширення звукового діапазону: закріплюються кварта і квінта як природні межі підвищення і зниження голосу, а тим самим як опорні для мелодії інтервали і їх заповнення проміжними (вузькими) ходами.

Цей процес, що відбувався в найдавніші часи, і був тим джерелом, з якого виникла народна музична культура. Він поклав початок формулюванню музичних систем, які в подальших історичних умовах, унаслідок своєрідності, привели до виникнення національних прикмет музичної мови.

Українці Галичини, Бертеллі, 1563

Про становлення народної пісні, що існувала в найдавніші часи на теренах України, можна судити зі старовинних обрядових пісень. Багато з них є відбитком цільного світогляду часів первісної людини, що розкриває ставлення народу до природи та її явищ.

За своїм значенням у житті народу, за тематикою, сюжетом і музичними властивостями українська народна пісня поділяється на безліч різноманітних жанрів, що об'єднуються певною системою ознак. У цьому розумінні найтиповішими жанрами української пісні є:

Родинно-обрядові та побутові - весільні, жартівливі, танцювальні (в тому числі коломийки), частівки, колискові, поховальні, голосіння та інше.

Кріпацького побуту - чумацькі, наймитські, бурлацькі тощо;

Козацькі пісні

Солдатського побуту - рекрутські, солдатські, стрілецькі;

Ліричні пісні та балади.

"Спів козаків тішить душу і зцілює від журби, бо їх наспів приємний, йде від серця і виконується мовби з одних вуст; вони пристрасно люблять нотний спів, ніжні і солодкі мелодії".

Безпосереднім джерелом, з якого розвинулися думи, стала традиція історичних та величальних пісень, що були дуже поширені ще в умовах князівського побуту Київської держави. У них звичайно прославляли князів, походи та інші історичні події. Так, ще в XI ст. співали князям Мстиславу, Ярославу та іншим - "славослів'я" (возвеличення). У літописах міститься багато вказівок також на виконання різних історичних оповідей про походи "на греки і хозари", про "свари і бійки князів" тощо.

Величезна увага в думах приділена боротьбі з турецькими та польськими поневолювачами. До "татарського" циклу відносяться такі відомі думи, як "Про Самійла Кішку", "Про трьох братів Азовських", "Буря на Чорному морі", "Маруся Богуславка" та інші. В "польському" циклі центральне місце займають події Народно-визвольної війни 1648-1654 років, велике місце приділене народним героям - Нечаєві, Кривоносові, Хмельницькому. Згодом з'являються нові цикли дум - про шведчину, про Січ та її руйнування, про канальські роботи, гайдамаччину, панщину і про волю.

Уже в XIV- XVII та XVIII ст. українські музиканти уславилися за межами України. Їхні імена можна знайти в літописах тих часів серед придворних музикантів, зокрема при дворі польських королів чи російських імператорів. Найвидатніші давні кобзарі - Тимофій Білоградський (відомий лютнист, 18 ст.), Андрій Шут (19 ст.), Остап Вересай (19 ст.) та інші.

У XX столітті до українського фольклору звертались численні професійні та аматорські колективи України, створювались ансамблі також і в емігрантських колах закордонних країн. Визначною стала особливість представлення фольклорних традицій у формах академічного музикування.

Так, на початку XX ст. український ансамбль етнічної музики на чолі з Павлом Гуменюком з Філадельфії здобув популярність у США. Українські традиції були зберігаються у творчості таких українсько-американських музикантів з Нью-Йорка, Клівленда, Детройта, як Зіновій Штокалко, Григорій Китастий, Юліян Китастий, Віктор Мішалов та ін.

В радянській Україні протягом століття було створено чимало колективів, що спеціалізувалися на виконаннях обробок українських народних пісень і танців, а також творах українських композиторів у подібній стилістиці - це українські оркестри народних інструментів, ансамблі пісні і танцю, народні хори тощо. Так, 1922 року був організований Перший оркестр українських народних інструментів, 1939 - Гуцульський ансамбль пісні і танцю 1943 - народний хор Верьовки, 1951 - Ансамбль танцю України.

В епоху бароко, на зміну одноголосному знаменному співу приходить багатоголосний партесний спів, що сприяв розвитку мажоро-мінорної системи і на основі якого розвинувся духовний концерт. Серед видатних музичних діячів цього часу - Микола Дилецький, автор "Мусикійської граматики" ( 1675) - першої музично-теоретичної праці, де пояснюється суть нової нотної системи, теорія партесного співу та партесної композиції. Серед сучасників Миколи Дилецького відомим українським композитором був також Симеон Пекалицький, що працював у Львові та Москві. Серед київських композиторів-партесників першої половини XVIII століття відомими були Іван Домарацький та Герман Левицький. Партесний стиль як стиль епохи проіснував приблизно до середини XVIII століття, коли йому на зміну прийшов класицистичний жанр хорового концерту у творчості Максима Березовського, Дмитра Бортнянського, Артемія Веделя та інших композиторів другої половини XVIII - початку XIX століття.

Світська професійна вокальна і інструментальна музика, що існувала в поміщицьких маєтках, військових частинах, з 17 століття розвивається в містах. Створюються музикантські цехи, при магістратах - оркестри, капели. На основі народнопісенних і кантових традицій в 18 - початку 19 ст. поширюється пісня-романс на вірші різних поетів. Один із перших її авторів - Г. С. Сковорода ввів у пісенний жанр цивільну, філософську й ліричну тематику.

Поєднання традицій партесного співу і сучасних технік європейського письма обумовило унікальність творчості цих композиторів. Ставши придворним капельмейстером у Петербурзі, а з 1796 року - керівником придворної капели, складеної майже винятково з вихованців Глухівської співацької школи, Бортнянський значно вплинув і на розвиток російської музичної культури. Він був також першим композитором у Російській імперії, музичні твори якого почали виходити друком.

XIX століття в історії музики визначається виходом на світову арену багатьох національних шкіл, що пов'язано з ростом національної свідомості європейських народів, що знаходилися під владою імперій. Слід за польською та російською постає й українська національна композиторська школа.

Послідовниками творчих принципів Лисенка стали М. М. Аркас, Б. В. Подгорецький, М. М. Колачевський, В. І. Сокальський, П. І. Сениця, І. І. Рачинський, К. Г. Стеценко, Я. С. Степовий, М. Д. Леонтович, Д. В. Січинський, Я. О. Лопатинський, С. Ф. Людкевич, О. І. Нижанківський та інші композитори.

Широке поширення одержує хоровий рух, виникають хорові товариства "Торбан" (1870) і "Боян" (1891). Відкриваються вищі оперні театри у Києві (1867) та Львові (1900), Вищий музичний інститут у Львові, музичні школи при Російському музичному товаристві у Києві (1868), Харкові (1883), Одесі (1897) та інших містах.

Перші грамплатівки зі співом українською мовою були випущені у 1899 році фірмою "Еміль Берлінер" в Лондоні. Записи зроблені під час гастролей російського хору С. Медвєдєвої. Один запис мав назву "Чорнохмари", ймовірно, це був дует Оксани і Андрія з опери "Запорожець за Дунаєм", інша платівка - пісня "Сонце низенько". На теперішній час ці записи невідомі. У 1900 році "Еміль Берлінер" записав ще сім українських платівок. У Львові у 1904-1905 роках зроблено записи українських пісень у виконанні Г. А. Крушельницької, а у 1909 році - Ф. М. Лопатинської.

У 1908-1909 роках Лесею Українкою була організована етнографічна експедиція по Лівобережжю, до складу якої увійшли Ф. М. Колесса, О. Г. Сластіон та О. І. Бородай. Під час експедиції зроблені записи на фонограф пісень та дум у виконанні народних кобзарів. До 100-річчя Лесі Українки у 1971 році ці записи були відреставровані та випущені у вигляді платівки "Леся Українка з думою і піснею народа", на якій є й голос самої поетеси.

В Києві у 1909-1911 роках працювала студія звукозапису "Інтернаціональ Екстра-Рекорд", серед перших записів якої (липень 1909) був П. І. Цесевич, вірогідно й інші українські виконавці (каталоги студії не збереглися). Особливо цікаві 11 записів сопрано О. Д. Петляш у фортепіанному супроводі М. В. Лисенка. Три платівки з цієї серії були знайдені та нині знаходяться у фондах будинку-музею М. В. Лисенка, на них записані пісні "Ґандзя" - "Лугом іду, коня веду", "Віють вітри" - "Карі очі" та "Ой казала мені мати" - "Не вернувся з походу". У Києві працювала тільки студія, а виготовлялися ці платівки в Берліні.

З 1911 року в Києві працювала фірма грамзапису "Екстрафон", яка вперше на території України почала виготовляти грамплатівки на місці. Першими українськими платівками, виготовленими в Києві були записи хору М. А. Надєждинського з піснями "Гуляв чумак на риночку", "Ой, летіла горлиця", ²Ой, ходила дівчина, "Закувала та сива зозуля" та іншими, усього 7 пісень; тенору І. Є. Гриценко - "Сонце низенько", "У гаю, гаю" на слова Т. Г. Шевченка, " Дивлюсь я на небо та інші", усього 6 пісень; 6 пісень О. Д. Петляш. Ці записи зроблені були раніше, студією "Інтернаціональ Екстра-Рекорд". У 1912 році "Екстрафоном" випущені 10 українських пісень у виконанні хору Я. А. Шкредковського та Н. Нємчинова, 11 - у виконанні квартету Б. П. Гірняка; у 1914 році, до ювілею Т. Г. Шевченка - платівки з піснями на слова поета у виконанні Цесевича, Гриценка, Карлашова, Петляш та хору Надєждинського. Записані були такі твори, як "Реве та стогне Дніпр широкий...", "І широку долину...", "Якби мені черевички", "Огні горять, музика грає", "Тече вода в синє море", "Минали літа молодії".

Після проголошення незалежності України 1918 року, з'явилася низка художніх колективів. Зростання творчої активності нового покоління українських митців і розквіт таланту вже знаних діячів, припадає на часи Визвольних змагань. Уряд Української Держави відіграв важливу роль на ниві культурної розбудови, зокрема й у галузі музичного мистецтва, про що свідчить Постанова Ради міністрів стосовно призбирування літературних, наукових, артистичних і технічних сил України. Зокрема універсалом Павла Скоропадського 1918 року було засновано Державний симфонічний оркестр України, першим диригентом якого став Олександр Горілий, Українську державну капелу, Перший і Другий Національні хори. Київський оперний театр, що раніше діяв під патронажем Російського музичного товариства, був названий Українським театром драми та опери, значну кількість всесвітньовідомих опер було перекладено українською мовою. Також 1918 року було засновано Кобзарський хор, що згодом буде відроджений як Державна капела бандуристів.

Л. Грабовський,
нар. 1935

Паралельно із формуванням поп-музики в Західних країнах, в Україні, як і інших радянських республіках досягає свого розквіту радянська естрада. Особливо виділяється творчість Володимира Івасюка, автора понад 100 пісень, чиє життя трагічно обірвалось 1979 року.

Серед композиторів-піснярів цих років також О. І. Білаш, В. Верменич, пізніше - І. Карабиць. Популярність завоювали естрадні виконавці - Софія Ротару, Назарій Яремчук, Василь Зінкевич, Ігор Білозір, Тарас Петриненко, Алла Кудлай та інші. Паралельно започатковувалися і типово модерні музичні та музично-поетичні проєкти, серед яких сатиричний театр "Не журись!" В. Морозова (1970-ті рр.), гурт "Мертвий півень" та рок-бардівська група "Плач Єремії" (друга половина 1980-х рр.).

В Україні історично склалася система освітніх і концертних музичних організацій, значна частина яких перебувають у віданні Міністерства культури і туризму, інші - у віданні місцевих адміністрацій. Зокрема, це:

Підготовку фахових музикантів проводять:

Станом на 2008 рік в Україні діють 9 національних і 3 державних колективи. З них 11 базуються у Києві, один - в Житомирі та в Одесі:

Окрім того, діє багато муніципальних колективів, колективів при обласних філармоніях, будинках органної та камерної музики тощо.

Дві творчі спілки музичного профілю станом на 2008 рік мають національний статус. Це:

Історичні традиції продовжують сучасні оперні співаки України - Вікторія Лук'янець, Володимир Гришко, Валентин Пивоваров, Роман Майборода, Тарас Штонда, Михайло Дідик, Марія Стефюк, Стефан П'ятничко.

В Україні також проводяться численні міжнародні музичні конкурси виконавців-інструменталістів (фортепіанні - пам'яті В. Горовиця, диригентів - ім. С. Турчака, хорових колективів - ім. М. Леонтовича, співаків - ім. Соломії Крушельницької, бандуристів - ім. Гната Хоткевича, багатопрофільний конкурс імені М. Лисенка та інші.

На сучасній українській сцені представлені майже всі музичні напрямки: від фолку до acid джазу. Жваво розвивається клубна культура. Популярність багатьох українських поп-виконавців - Софії Ротару, Ірини Білик, Олександра Пономарьова, ВІА Гра, Вєрки Сердючки, Христини Соловій, Kazka (перший україномовний гурт, що потрапив у топ-10 до всесвітньовідомого чарту SHAZAM, до того-ж відеокліп "Плакала" транслювали міжнародні канали MTV Live HD та MTV Hits, а це 45 країн охоплення), Go-A - давно перетнула кордони України і утвердилася в країнах СНД і світових чартах. Популярна музика представлена на фестивалях "Червона рута", "Таврійські ігри", "Чайка" та інших.

Серед музичних гуртів здобувають популярність суто вокальні ансамблі, як-от "Піккардійська терція" та "Менсаунд".

Тенденція до використання фольклору сучасними українськими музикантами стає дедалі виразнішою. Одним із перших почав використовувати народні мотиви у рок-музиці у другій половині 1980-х рр. уже легендарний гурт "Воплі Відоплясова". Спираючись на фольклорне підґрунтя, нову самобутню українську музику творять "Скрябін", "Мандри", "Гайдамаки", Тарас Чубай, Марійка Бурмака та багато інших виконавців. Свідченням росту інтересу до фольклору стало започаткування в Україні двох фестивалів етнічної музики - "Країна мрій" у Києві та "Шешори" на Івано-Франківщині. Фольктроніку розвивають Катя Chilly, ONUKA, Go-A тощо.

KaZantip головний вхід

Український рейв з'явився та оформився у щось конкретне наприкінці 90-х і виріс до міжнародного рівня за останні роки. Вже 2007-го, з'явився мем про "Київ - новий Берлін", стосовно нічного культурного життя. Вечірки у Києві були надзвичайно концептуальними: з музичної точки зору головний наголос робився на дуже популярні у той час жанри хауз і транс. Але вистачало там і більш екзотичної, витонченої музики: рідкісного електро, яке крутили зі справжніх вінілових платівок, джанглу, олдскульного хіп-хопу.

До 2014-го, на півострові Крим, майже 20 років царювала "республіка щастя" під чарівною назвою "КаZантип" - фестиваль танцювальної електронної музики просто неба.

Закордонні ЗМІ про український рейв:

Знаменний допис The Calvert Journal про техно-рейв "Схема" 2015 року. Саме з нього почалась хвиля міжнародного інтересу.

Британський журнал i-d - культове видання про молодіжну культуру, 2016 року створив документальну стрічку "Досліджуючи українську революцію андеґраундного рейву".

"Бідні, але круті": 2017 року у журналі Political Critique, було оприлюднене дослідження українського постреволюційного рейву.

2020 року, у престижному англійському виданні The Guardian, вийшла стаття про феномен артцентру Closer.

В 1990-ті - 2000-ні роки видання й розповсюдження нотно-музичної літератури в Україні переживає скрутні часи. Так, якщо в УРСР обсяг продукції музичного видавництва "Музична Україна" становив від 220 до 280 назв на рік, то на кінець 1990-х впав до однієї-двох, а часом і жодної книжки на рік. Фактично згорнули випуск нотної продукції інші державні видавництва. Суттєво не змінили ситуацію на національному нотному ринку й приватні видавництва, які, через традиційну малотиражність (а отже й фінансову збитковість) нотних видань, друкують лише нотну літературу на замовлення або коштом авторів. У Києві з двох спеціалізованих музичних книгарень не залишилося жодної, а на нотних полицях великих книгарень переважають дидактичні видання, розраховані здебільшого на дітей і аматорів.

На думку експертів така ситуація пов'язана з несприятливим податковим режимом, відсутністю дієвих протекціоністських заходів, та падінням платоспроможного попиту.

Конкуренцію українським лейблам на вітчизняному ринку становлять основні гравці світового аудіоринку - мейджори Universal, EMI, Sony/BMG, Warner. 2005 року український ринок музичних носіїв становив близько 10 мільйонів ліцензованих дисків і касет, боротьба з піратством призвела до їх зменшення на українському ринку до 40 % (у країнах Європи їхня частка не перевищує 10-15 %).

1. Іваницький, Анатолій (2009). Історичний синтаксис фольклору: Проблеми походження, хронологізації та декодування народної музики. Вінниця: Нова книга. 404 стор. ISBN 978-966-382-207-5. (PDF)

2. Герей, Василь. Будівництво каналу:повинність на козацьких кістках. На скрижалях.

3. Кирдан Б., Омельченко А. Народні співці-музиканти в Україні. - К., 1980

4. "Плакала" у цифрах: як хіт KAZKA завоював світ за один рік. СЛУХ - онлайн-медіа про музику та все, що навколо неї. 25 вересня 2019. Архів оригіналу за 27 жовтня 2021.

5. Fedorova, Anastasiia. Letter from: is post-Maidan Kiev the new Berlin or a city making its own future?. The Calvert Journal. Архів оригіналу за 20 вересня 2021.

6. Steffan, Dennis (2021). Chapter 1 Personalized, De-Ideologized, and Negative? A Longitudinal Analysis of Campaign Posters for German Bundestag Elections, 1949-2017. Visual Politics. Nomos Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG. с. 28-49.

7. culturalstudies.in.ua [Архівовано 1 серпня 2014 у Wayback Machine.] Український центр культурних досліджень. Книговидання та преса

Архімович Л., Каришева Т., Шеффер Т., Шреєр-Ткаченко О. Нариси з історії української музики, в 2-х томах. - К., 1964.

Інтегративні процеси в музичній культурі України ХХ-ХХІ століть: монографія / Олена Берегова. - К.: Інститут культурології НАМ України, 2013. - 232 с. - Бібліогр.: с. 223-230. - ISBN 978-966-2241-34-1 (PDF-файл [Архівовано 24 вересня 2016 у Wayback Machine.])

Грінченко М. Історія української музики. - К.: Спілка, 1922. - 278, X с.: портр. - (Серія наукова / Б-ка спілки; № 4). - Бібліогр.: с. I-X.

Грінченко М. Історія української музики. - 2-е вид. - Нью-Йорк: Видання Укр. музичного інституту, 1961. - 192 с. - Бібліогр.: с. 176-186.

Історія української музики в 6-ти томах під ред. М. М. Гордійчук і ін. Т. 1, 2 - К., 1989; т. 3 - К., 1990; т. 4 - К., 1992; т. 5 - К., 2004.

Історія української музичної культури: [підруч. для студ. вищ. навч. закл.] / Лідія Корній, Богдан Сюта. - К. : НМАУ ім. П. І. Чайковського, 2011. - 719, [16] с. : фотогр. - Бібліогр. в кінці глав. - 500 пр. - ISBN 978-966-7357-58-0

Козаренко О. Феномен української національної музичної мови: [монографія] / О. Козаренко ; Наук. т-во ім. Т. Шевченка, Українознавча б-ка НТШ, число 15. - Львів: НТШ, 2011. - 286 с. - Бібліогр.: с. 266-284. - ISBN 966-7155-43-9

Корній Л. П. Історія української музичної культури від давнини до початку ХХ століття: [монографія] / Л. П. Корній. - Київ: Музична Україна, 2018. - 364 с. - ISBN 966-8259-84-5.

Корній Л. Історія української музики, част. 1: Від найдавніших часів до сер. XVIII ст.; част. 2: 2 пол. XVIII ст.; част. 3: XIX ст. Київ - Харків - Нью-Йорк 1996, 1998, 2001. 315, 387, 479 c.

Мала українська музична енциклопедія. Упорядник О. Залеський - Мюнхен, 1971.

Композитори України та української діаспори. - К.: 2004. - ISBN 966-8259-08-4

Ольховський Андрій. Нарис історії української музики. - К.: Музична Україна, 2003.

Черепанин М. В. Музична культура Галичини (друга половина XIX - перша половина XX століття): Монографія. - К.: Вежа, 1997. - 324 с.: іл. - Бібліогр.: с. 317-323.

Шульгіна В. Музична україніка: інформаційний і національно-освітній простір: Дис. д-ра мистецтвознавства: 17.00.01 / Національна музична академія України ім. П. І. Чайковського. - К., 2002.

Щепакін В. М. Музична культура Сходу і Півдня України другої половини ХІХ - початку ХХ століть: європейські виміри: монографія / В. М. Щепакін ; М-во культури України, Харків. держ. акад. культури. - Харків: Панов А. М., 2017. - 479 с. : іл., нот. іл., портр. - Бібліогр.: с. 381-437 (1104 назви). - ISBN 978-617-7474-52-3

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська музика - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Украї́нська му́зика починає власний відлік із IX століття нашої ери - часів становлення Київської Русі і у своєму розвитку охоплює переважно всі види музичного мистецтва - народну і професійну, академічну і популярну музику. Нині (2020-і) українська музика в її різноманітності, звучить в Україні та далеко за її межами, вона й надалі розвивається в народній та професійній традиціях, і є предметом вивчення науковців.