# data[].attributes.headline
Helsinki-86 dibināšana        1886.g.  10.jūnijs

# data[].attributes.subject
Helsinki-86 dibināšana        1886.g.  10.jūnijs

# data[].attributes.body
"Helsinki-86" bija pirmā organizācija, kas publiski pieprasīja Latvijas neatkarības atjaunošanu. Viņi uzdrošinājās atklāti runāt par PSRS režīma cilvēktiesību pārkāpumiem. Grupas dibinātāji bija Mārtiņš Bariss, Linards Grantiņš un Raimonds Bitenieks.

# data[].attributes.attachment_link.title
Trīsdesmit gadi kopš grupas «Helsinki-86» dibināšanas

# data[].attributes.headline
Ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa                      1987.   14. Jūnijs

# data[].attributes.subject
Ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa                      1987.   14. Jūnijs

# data[].attributes.body
Šo notikumu organizēja cilvēktiesību organizācija "Helsinki-86", lai pieminētu 1941.gada 14.jūnija deportācijas upurus.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mērķi sekot, kā tiek ievērotas latviešu tautas ekonomiskās, kultūras un indivīda tiesības. Uz ārzemēm tika nosūtīta 17 personu protesta vēstule pret PSKP CK un Latvijas KP CK, kā arī Helsinki-86 dibināšanas dokumenti, kas izraisīja plašu rezonansi.

1987. gada 14. jūnijā grupa organizēja ziedu nolikšanas ceremoniju komunistiskā terora upuru piemiņai pie Brīvības pieminekļa Rīgā.

1987. gada 23. augustā grupa organizēja demonstrāciju Molotova-Rībentropa pakta nosodījumam. Tā paša gada 18. novembrī Helsinki-86 svinēja Latvijas neatkarības proklamēšanas dienu.

1988. gada 25. janvārī Liepājā 10 jaunieši pie grupas "Helsinki - 86" nodibināja Jauniešu apvienību "Tēvzemei un Brīvībai".

1988. gada 14. jūnijā pirmo reizi Latvijas pēckara vēsturē demonstrācijas laikā grupas "Helsinki-86" biedrs Konstantīns Pupurs cauri visai Rīgai, no Brīvības pieminekļa līdz Brāļu Kapiem, iznesa Latvijas sarkanbaltsarkano karogu.

1989. gada 23. augustā - "Baltijas ceļš". Igaunijas, Latvijas un Lietuvas iedzīvotāji, sadevušies rokās no Tallinas līdz Viļņai, demonstrēja savu vienotību valstu neatkarības atjaunošanā.

1997. gadā uz sabiedriskās organizācijas "Helsinki-86" bāzes tika izveidota politiska partija. Tieslietu ministrijā to reģistrēja 1998. gada 2. janvāri. Par partijas pirmo priekšsēdētāju kļuva Heinis Lāma.

Kā politiska partija Helsinki-86 bez sekmēm mēģināja piedalīties 7. Saeimas vēlēšanās un 2001. gada pašvaldību vēlēšanās Rīgā.

2003. gadā uz Helsinki-86 bāzes tika izveidota jauna nacionāla politiska partija - Nacionālā Spēka Savienība (NSS), kurā līdz tās likvidācijai darbojās vairāki helsinkieši.

Cilvēktiesību aizsardzības grupas "Helsinki-86" biedri dažādos laikposmos:

# data[].attributes.attachment_link.description
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mērķi sekot, kā tiek ievērotas latviešu tautas ekonomiskās, kultūras un indivīda tiesības. Uz ārzemēm tika nosūtīta 17 personu protesta vēstule pret PSKP CK un Latvijas KP CK, kā arī Helsinki-86 dibināšanas dokumenti, kas izraisīja plašu rezonansi.

# data[].attributes.headline
Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) izveide 1988. gada 10. jūlijā

# data[].attributes.subject
Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) izveide 1988. gada 10. jūlijā

# data[].attributes.body
LNNK kļuva par vienu no nozīmīgākajām politiskajām kustībām, kas mērķtiecīgi pieprasīja Latvijas neatkarību. Starp LNNK minami Eduards Berklavs, Visvaldis Lācis, Einars Repše, Andrejs Krastiņš, Juris Dobelis un citi.

# data[].attributes.headline
Latvijas Tautas frontes dibināšana                            1988. gada 8.–9. oktobris

# data[].attributes.subject
Latvijas Tautas frontes dibināšana                            1988. gada 8.–9. oktobris

# data[].attributes.body
Tautas frontes dibināšanā piedalījās daudzi ievērojami cilvēki, tostarp Dainis Īvāns un Romualds Ražuks. Tautas fronte organizēja masveida demonstrācijas un guva plašu sabiedrības atbalstu.

# data[].attributes.headline
Baltijas ceļš                 1989. gada 23. augusts 

# data[].attributes.subject
Baltijas ceļš                 1989. gada 23. augusts 

# data[].attributes.body
Aptuveni divi miljoni cilvēku no Latvijas, Lietuvas un Igaunijas izveidoja 600 kilometru garu dzīvo ķēdi,sadodoties rokās, simboliski pieprasot neatkarību un pieminot Molotova-Ribentropa paktu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baltijas ceļa cilvēku ķēde 1989. gada 23. augustā

Baltijas ceļš ( igauņu: Balti kett, lietuviešu: Baltijos kelias) bija akcija Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kas notika 1989. gada 23. augustā plkst. 19.00, kad apmēram divi miljoni cilvēku, sadevušies rokās, vismaz 15 minūtes veidoja apmēram 670 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas ( Tallinu, Rīgu un Viļņu). Šī demonstrācija tika sarīkota, lai pievērstu pasaules uzmanību vēsturiskajiem notikumiem, no kuriem cietušas Baltijas valstis. Baltijas ceļš notika tieši 50 gadus pēc Molotova-Ribentropa pakta parakstīšanas, kad 1939. gada 23. augustā PSRS un Vācija sadalīja ietekmes sfēras Eiropas austrumu un ziemeļu daļā.

Atmodas laikā populārs RRR pārnēsājamais radioaparāts "Abava" un nozīmīte, kas simbolizē Baltijas vienotību

Ideja par publisku protesta akciju esot ierosinājis viens no Igaunijas Tautas frontes līderiem Edgars Savisārs, un tā pirmo reizi apspriesta Baltijas republiku tautas kustību sanāksmē Pērnavā 1989. gada 15. jūlijā, bet vienošanās par akcijas organizēšanu parakstīta Baltijas Padomes sanāksmē 12. augustā Cēsīs. Akcijas dalībniekiem tika organizēti autobusi, katra lauku rajona iedzīvotājiem bija plānots veidot cilvēku ķēdi noteiktā ceļa posmā. Akcija tika koordinēta ar radio palīdzību.

Baltijas ceļš savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas - Tallinu, Rīgu un Viļņu. Viļņā tas sākās pie Ģedimina torņa un turpinājās no Viļņas pa A2 autoceļu caur Širvintām, Ukmerģi uz Panevēžu, tad pa Via Baltica caur Pasvali pie Latvijas-Lietuvas robežas uz Bausku. No Bauskas Baltijas ceļš turpinājās uz Rīgu caur Iecavu un Ķekavu. Rīgā maršruts no Bauskas šosejas turpinājās pa Ziepniekkalna un Mūkusalas ielu, šķērsoja Akmens tiltu un turpinājās pa Kaļķu un Brīvības ielu. No Rīgas Baltijas ceļš turpinājās pa Pleskavas šoseju cauri Vangažiem, Siguldai, Līgatnei, Mūrniekiem un Drabešiem uz Cēsīm, tad caur Lodi uz Valmieru. No Valmieras akcija turpinājās maršrutā Jēči, Lizdēni, Rencēni, Oleri, Rūjiena, Ķoņi līdz Latvijas-Igaunijas robežai. Igaunijā maršruts veda caur Karksi-Nuiju, Viljandi, Tiri un Raplu uz Tallinu.

Vienlaicīgi ar Baltijas ceļu notiekošs mītiņš Šauļos

Pēc dažādām aplēsēm, akcijā piedalījās no viena līdz diviem miljoniem dalībnieku, t. i., 25-30% Baltijas valstu pamatiedzīvotāju. Nepārtrauktas cilvēku ķēdes izveidei katrā valstī bija nepieciešami vismaz 200 tūkstoši cilvēku.

Aģentūra Reuters nākamajā dienā ziņoja, ka protesta akcijā piedalījušies apmēram 700 tūkstoši igauņu un viens miljons lietuviešu, bet Associated Press ziņoja, ka Latvijā piedalījušies apmēram 400 tūkstoši dalībnieku. Savukārt PSRS ziņu aģentūra TASS izplatīja informāciju, ka akcijā piedalījušies 300 tūkstoši dalībnieku Igaunijā un gandrīz 500 tūkstoši Lietuvā.

No helikopteriem un lidmašīnām uzfilmētie video liecināja, ka cilvēku ķēde patiesi ir bijusi nepārtraukta visā tās garumā. Lielajās pilsētās un to tuvumā cilvēki veidoja vairākas paralēlas ķēdes un arī pulcējās laukumos, tādēļ akcijas dalībnieku skaits oficiāli tiek vērtēts tuvu diviem miljoniem.

Baltijas ceļa 20. gadadienas piemiņas pasākums pie Brīvības pieminekļa Rīgā (2009)

2009. gada 30. jūlijā tika apstiprināta akcijas Baltijas ceļš iekļaušana UNESCO "Pasaules atmiņa" dokumentālā mantojuma sarakstā.

1. Česlovas Laurinavičius, Vladas Sirutavičius. Sąjūdis: nuo "persitvarkymo" iki kovo 11-osios. Part I. Lietuvos istorija XII. Baltos lankos, Lithuanian Institute of History, 2008. 617. lpp. ISBN 978-9955-23-164-6.

2. "Baltijas Padomes paziņojums (krieviski). No Laurinavičius (2008), p. 326.". Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 23. jūlijā.

3. "Arhivēta kopija". Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 26. decembrī.

4. Mapping the rural problem in the Baltic countryside. Ilkka Alanen (ed.) 2004, p. 78

5. Peter Conradi. "Hundreds of Thousands to Demonstrate in Soviet Baltics". Reuters News, 1989. gada 18. augusts.

6. Robin Lodge. "Human Chain Spanning: Soviet Baltics Shows Nationalist Feeling". Reuters News, 1989. gada 23. augusts.

7. Associated Press. "Pravda chides Baltic activists". Tulsa World, 1989. gada 24. augusts.

8. Ann Imse. "Baltic Residents Form Human Chain in Defiance of Soviet Rule". Associated Press, 1989. gada 23. augusts.

9. Esther B. Fein. "Baltic Citizens Link Hands to Demand Independence". The New York Times, 1989. gada 24. augusts.

10. Thirty-Five Documentary Properties Added to UNESCO's Memory of the World Register, artdaily.org, 31.07.2009. (angliski)

# data[].attributes.attachment_link.description
Baltijas ceļš ( igauņu: Balti kett, lietuviešu: Baltijos kelias) bija akcija Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kas notika 1989. gada 23. augustā plkst. 19.00, kad apmēram divi miljoni cilvēku, sadevušies rokās, vismaz 15 minūtes veidoja apmēram 670 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas ( Tallinu, Rīgu un Viļņu).

# data[].attributes.headline
Neatkarības deklarācijas pieņemšana 1990. gada 4. maijs

# data[].attributes.subject
Neatkarības deklarācijas pieņemšana 1990. gada 4. maijs

# data[].attributes.body
Šijā dienā Augstākā Padome pieņēma deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu". Tajā pašā dienā notika "Manifestācija Daugavas krastmalā" pēc Neatkarības deklarācijas pieņemšanas. Tā laika vadošie politiķi – Anatolijs Gorbunovs, Ivars Godmanis un citi – nostiprināja Latvijas starptautisko atzīšanu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Deklarācijas mērķis

Dokuments radīts ar nolūku tiesiski noformēt 18.11.1918. dibinātās Latvijas Republikas (LR) neatkarības atjaunošanu, sniedzot juridisku vērtējumu Latvijas vēstures faktiem un pamatojot, ka LR joprojām pastāv un arī tās 15.02.1922. pieņemtā Satversme joprojām ir spēkā. Vienlaikus deklarācijas mērķis bija izskaidrot motivāciju valstiskās neatkarības atjaunošanai, pamatot, ka LR iekļaušana Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) sastāvā nav spēkā, regulēt Latvijas tiesisko statusu starptautisko tiesību izpratnē un valststiesiskus pamatjautājumus.

Vēsturiskais konteksts

Visā gandrīz 50 gadu ilgajā Latvijas okupācijas laikā konsekventu nostāju par nepieciešamību atjaunot valstisko neatkarību uzturēja ārzemēs esošais Latvijas diplomātiskais dienests.

20. gs. 80. gadu beigās, okupācijas varai pieļaujot viedokļu dažādību, Latvijas sabiedrībā aizsākās pārmaiņas, sākotnēji publiski izskanot prasībām par lielāku demokrātiju, plašākām cilvēktiesībām, savienoto republiku reālāku suverenitāti PSRS sastāvā. Neilgi pēc tam publiski izskanēja arī prasības par pilnīgu Latvijas neatkarību. Pirmās organizācijas, kas šo prasību izvirzīja, bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa "Helsinki-86", Vides aizsardzības klubs un Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK).

10.07.1988. Rīgā tika izveidota LNNK, kas pieņēma LNNK padomes paziņojumu par organizācijas mērķiem, kurā cita starpā tika aicināts iekļauties kustībā, lai atjaunotu Latviju kā suverēnu republiku. LNNK pirmajā kongresā 18. un 19.02.1989. Ogrē izvirzīja mērķi atjaunot neatkarīgu un demokrātisku Latvijas valsti uz 1922. gadā pieņemtās LR Satversmes pamatiem.

Arī 08.10.1988. dibinātā Latvijas Tautas fronte (LTF) izteica nostāju par Latvijas neatkarību.

Sākotnēji LTF domes valde 31.05.1989. pieņēma aicinājumu, ar kuru izvirzīja apspriešanai visās LTF grupās un nodaļās jautājumu "par Latvijas Tautas frontes iestāšanos cīņā par Latvijas pilnīgu politisko un ekonomisko neatkarību". Pēc tam 2. kongresā 07.-08.10.1989. LTF atklāti paziņoja, ka tās galvenais politiskais mērķis ir Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošana, un 10.12.1989. Latvijas PSR teritorijā notikušajās pašvaldību vēlēšanās LTF guva uzvaru.

Latvijas PSR AP vēlēšanās 1990. gadā pirmo reizi visā padomju okupācijas periodā tika pieļauta vairāku politisko kustību pārstāvju kandidēšana. Lai sasniegtu izvirzīto mērķi, LTF piedalījās šajās vēlēšanās nolūkā iegūt konstitucionālo divu trešdaļu balsu vairākumu un izmantot Latvijas PSR Konstitūcijā paredzēto AP kā institūciju, kas pieņemtu lēmumu par Latvijas neatkarības atjaunošanu. Šī iecere sabiedrībā tika dēvēta par parlamentāro LR neatkarības atgūšanas ceļu. Pasludinot neatkarības atjaunošanu, AP nevarēja īstenot visu kompetenci, jo bija vēlēta okupācijas apstākļos, tomēr tā bija tiesīga veikt pasākumus, lai Satversmei atbilstošās vēlēšanās tiktu ievēlēta Saeima.

18.03.1990. Latvijas PSR AP vēlēšanās LTF ieguva 131 no 201 vietas, un, gatavojot atbalstu deklarācijas pieņemšanai, LTF 21.04. Daugavas stadionā sasauca vairāk nekā 8000 visu līmeņu toreizējo padomju deputātu uz sapulci, kas pieņēma aicinājumu, kurā jaunievēlētajai AP pauda savu un savu vēlētāju nelokāmo gribu demokrātiskām, nevardarbīgām metodēm darīt visu, lai atgūtu Latvijas valstisko neatkarību.

Līdzīgi procesi nedaudz agrāk notika Lietuvā un Igaunijā. Lietuvas Republikas Augstākā padome Lietuvas Republikas valstisko neatkarību atjaunoja ar 11.03.1990. aktu "Par neatkarīgas Lietuvas valsts atjaunošanu", kurā tā pasludināja, ka tiek atjaunota Lietuvas valsts suverēno tiesību īstenošana. Savukārt Igaunijas Republikas Augstākā padome 30.03.1990. pieņēma lēmumu "Par Igaunijas valstisko statusu", kurā tika konstatēta Igaunijas tautas griba atjaunot neatkarību un konstatēts, ka Igaunijas Republikas pastāvēšanu de j ure nekad nav pārtraukusi Igaunijas Republikas okupācija.

Organizācijas, svarīgākās personas

1990. gada 4. maija deklarācijas dokumenta pamatprincipus 22.03.1990. sanāksmē apsprieda 18.03.1990. vēlēšanās ievēlētie deputāti Rolands Rikards, Valdis Birkavs, Vilnis Eglājs un Romāns Apsītis, kā arī no Vācijas uz Latviju atbraukušais Egils Levits, kas nākamajā dienā (23.03.) sagatavoja arī dokumenta sākotnējo variantu.

Dokumenta tālāko izstrādi veica LTF valdes 28.03.1990. izveidota darba grupa valstisko jautājumu risināšanai; darba grupas sastāvā bija R. Apsītis (vadītājs), Aivars Endziņš, Tālavs Jundzis, Ilmārs Bišers, R. Rikards, V. Eglājs un Andrejs Krastiņš, kā arī 12 konsultanti: E. Levits, Edgars Meļķisis, Andris Plotnieks, Valdis Cielava, Ints Upmacis, Egils Radziņš, Aivars Fogels, Gunārs Kusiņš, Vija Jēkabsone, Aleksandrs Kiršteins, Jānis Dinevičs un Andris Līgotnis.

Dokumenta projekts vairākkārt apspriests LTF frakcijā (28.03., 04.04., 12.04., 18.04., 27.04., 02.05. un 03.05.). Latvijas PSR AP deklarāciju pieņēma ar 138 balsīm par un vienam atturoties (Aleksejs Zotovs). Deklarāciju neatbalstošie 59 deputāti balsošanās zāli pameta un balsojumā nepiedalījās. Deklarācija stājās spēkā kopš tās pieņemšanas brīža, un 4. maija vakarā Daugavas krastmalā notika plaša tautas manifestācija. Deklarācijas tekstu 05.05.1990. publicēja laikraksts "Padomju Jaunatne" un vēlāk arī vairāki citi laikraksti.

Ietekme uz sava laikmeta sabiedrību

Deklarācijas galvenā funkcija bija Latvijas valsts nepārtrauktības doktrīnas nostiprināšana. No šīs doktrīnas izrietošās konsekvences aizsāka principiāli atšķirīgu posmu Latvijas vēsturē, kas iezīmēja politiskās un tiesiskās sistēmas transformāciju no padomju okupācijas tiesību sistēmas uz Rietumu tiesību lokam un kontinentālās Eiropas tiesību saimei piederīgu tiesisko sistēmu.

Ar deklarāciju netika dibināta jauna valsts, bet tika atjaunota de j ure pastāvošā 1918. gadā dibinātā republika, pārņemot kontrolē visas valsts institūcijas. Atjaunojot Satversmes 1., 2., 3. un daļēji 6. panta darbību, Satversme tika atjaunoja tādā apjomā, kas aptvēra 1922. gada tekstā esošo Latvijas valsts konstitucionālo identitāti - Latvijas valsts valststiesisko identitāti un valsts iekārtas identitāti. Faktiskās neatkarības atgūšanai bija nepieciešams laiks, un deklarācijas 5. punktā bija ietverts t. s. pārejas periods Latvijas valsts varas de facto atjaunošanai, kas beidzās tikai 21.08.1991., taču sabiedrības apziņā tieši 04.05.1990. asociējas ar neatkarības atgūšanu.

Ar šo deklarāciju tika atjaunots agrākais Latvijas valsts nosaukums - Latvijas Republika, un Latvijas PSR Augstākā padome sevi pārdēvēja par Latvijas Republikas Augstāko padomi, kas faktiski kļuva par pārejas laika parlamentu, kura galvenais uzdevums bija nodrošināt atjaunotās valsts likumdevējvaras funkciju izpildi līdz pirmās pēckara Saeimas ievēlēšanai.

AP deputāti, kas balsoja par deklarāciju, 11.08.1998. apvienojās biedrībā "4. maija deputātu klubs".

Ietekme uz vēlākajiem likumdošanas un politiskajiem procesiem

Deklarācija bija konstitucionāls akts, kura juridiskais spēks ir līdzīgs Satversmes normu juridiskajam spēkam, tādējādi arī valsts nepārtrauktība tika nostiprināta atbilstoši konstitucionāla ranga normām un radīja Latvijas valsts institūcijām pienākumu ievērot nepārtrauktības doktrīnu un neatkāpties no tās.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja pienākumu apzināt esošo Latvijas pilsoņu kopumu, balstoties uz 1919. gada Pavalstniecības likumu, radīt priekšnoteikumus 06.1993. sarīkot 5. Saeimas vēlēšanas, kurās varēja piedalīties tikai Latvijas pilsoņi.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja arī pienākumu atjaunot Latviju tajā valsts teritorijā, kas ar starptautiskajiem līgumiem bija noteikta pirms Latvijas okupācijas, izveidot demokrātiskai tiesiskai valstij atbilstošu tiesu varas sistēmu, veikt īpašumu denacionalizāciju.

Deklarācijas pamatnostādne par Latvijas neatkarības atjaunošanu uz nepārtrauktības doktrīnas pamata kopš 19.06.2014. ietverta Satversmes ievadā.

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas PSR AP 04.05.1990. pieņemts konstitucionāla ranga akts, kas nosaka Latvijas neatkarības atjaunošanu uz valsts nepārtrauktības pamata; deklarācija līdzās Satversmei ir joprojām spēkā esošs akts, kas ir piemērojams un regulē atsevišķus konstitucionālo tiesību jautājumus

# data[].attributes.headline
Barikādes Rīgā 1991. gada 13.–27. janvāris

# data[].attributes.subject
Barikādes Rīgā 1991. gada 13.–27. janvāris

# data[].attributes.body
Lai aizsargātu svarīgākās valsts institūcijas no iespējamiem PSRS spēka struktūru uzbrukumiem, tūkstošiem cilvēku devās uz Rīgu, lai veidotu barikādes. Barikāžu laiks kļuva par tautas vienotības simbolu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Padomju militāro un drošības struktūru mēģinājums 1991. gada janvārī ar spēku apturēt Baltijas virzību uz neatkarību nebija pēkšņs un negaidīts. Kopš 1990. gada pirmajā pusē jaunievēlētās toreizējo Baltijas padomju republiku Augstākās Padomes bija pieņēmušas deklarācijas par suverēna valstiskuma atjaunošanu, respektīvi - par izstāšanos no Padomju Savienības, Baltijā bija vērojama gan vietējo neatkarības pretinieku aktivizēšanās, gan papildu karaspēka kontingenta pārsviešana uz toreizējo Baltijas kara apgabalu. Padomju militāristi demonstratīvi pārvietoja kara tehniku, rīkoja provokācijas, kuras Latvijā izpaudās kā sprādzienu sērija. Latvijā uzdarbojās arī t.s. Milicijas īpašo uzdevumu vienība jeb OMON, kas, atteikdamās pakļauties republikas Iekšlietu ministrijai, bija kļuvusi par neatkarības ienaidnieku triecienvienību.

Arvien agresīvāka kļuva arī Padomju Savienības līdera Mihaila Gorbačova retorika. Kad 1991. gada 2. janvārī omonieši ieņēma Preses namu Rīgā, radās pamatotas bažas, ka Latvijas galvaspilsēta, kur atradās Baltijas kara apgabala štābs, izvēlēta par vietu pirmajam triecienam Baltijas neatkarības kustībām. Tomēr izrādījās citādi, un naktī uz 1991. gada 13. janvāri Padomju armijas specvienība ar bruņutehnikas atbalstu ieņēma Lietuvas Radio un televīzijas centru Viļņā. Pie centra sapulcējušies ļaudis centās uzbrucējus aizkavēt, tie laida darbā šaujamieročus un tanku kāpurķēdes, un 14 aizstāvji tika nogalināti.

Notikuma brīdī bija klāt izcilais latviešu kinodokumentālists Juris Podnieks, un viņa uzņemtie kadri jau dažas stundas vēlāk no Rīgas tika izplatīti pasaules ziņu kanālos.

Un Podnieks nebija vienīgais, jo Lietuvā tobrīd uzturējās daudzi ārvalstu žurnālisti. Iespējams, Maskavā bija cerēts, ka pasaules uzmanību pilnībā saistīs tobrīd uzliesmojušais karš starp Irāku un Amerikas Savienoto Valstu vadīto koalīciju Persijas līča rajonā, un situācijai Baltijā netiks pievērsta pelnītā uzmanība. Tomēr jau nākamajā dienā Kremlis saņēma skaidrus brīdinājumus, ka var tikt pārtraukta ekonomiskā palīdzība no Rietumiem, un Maskavā sākās atbildības novelšanas un izmelošanās spēlītes.

Tikām Rīgā, Daugavmalā, 13. janvārī ap pusmiljons cilvēku pulcējās Tautas frontes organizētā manifestācijā. Pēc tās beigām daudzi palika Vecrīgā, un te sāka slieties pirmās barikādes, kurām sākotnēji tika izmantotas stalažu detaļas, bruģakmeņi, vietām arī būvgruži. Vēlāk centrā sāka ierasties smagā tehnika - ceļamkrāni, baļķu un dzelzsbetona bloku vedēji, un dažviet, kā, piemēram, ap tagadējo Saeimas namu un pie Latvijas Radio ieejas tika uzslietas jau samērā nopietnas dzelzsbetona bloku aizsargbūves. Tā, protams, nebija stihiska rosība, jo Tautas frontes vadība jau dažas dienas iepriekš, paredzot krīzi, bija izšķīrusies par šādu pretošanās formu. No tīri militārā viedokļa šīs barikādes nebija necik nopietns šķērslis, taču kā materializēta pretestības līnija tās izrādījās pietiekami iedarbīgas.

Tas bija vajadzīgais ietvars, kurā koncentrēties sabiedrības gatavībai aizstāvēt savu brīvību un neatkarību, savu atjaunojamo valsti.

Nepārprotams vēstījums, ka Baltijas nāciju brīvības centienus neizdosies nosmacēt "pa kluso", un Kremlis, ja izšķirsies lietot bruņotu spēku, pamatīgi aptraipīs savu nesen uzspodrināto perspektīvā Rietumu partnera mundieri. Un potenciālais uzbrucējs īsti jau arī nevarēja zināt, kas slēpjas aiz tādas barikādes un vai tam nedraud konkrēti zaudējumi. Visu šo apstākļu ietekmē padomju militāristu un vietējo neatkarības pretinieku apetīte uz radikālu rīcību noplaka.

Kļūda rakstā?

Iezīmējiet tekstu un spiediet Ctrl+Enter, lai nosūtītu labojamo teksta fragmentu redaktoram!

Iezīmējiet tekstu un spiediet uz Ziņot par kļūdu pogas, lai nosūtītu labojamo teksta fragmentu redaktoram!

# data[].attributes.attachment_link.title
Šī diena vēsturē. 1991. gadā Rīgā slej barikādes un aizsargbūves

# data[].attributes.attachment_link.description
Pirms 33 gadiem - 1991. gada 13. janvārī - Vecrīgā un dažviet citur Latvijas galvaspilsētā sāka slieties barikādes un citas aizsargbūves. Tā Latvijas neatkarības kustība reaģēja uz padomju militāristu...

# data[].attributes.headline
Puča izgāšanās un neatkarības pilnīga atjaunošana 1991.gada 21. augusts

# data[].attributes.subject
Puča izgāšanās un neatkarības pilnīga atjaunošana 1991.gada 21. augusts

# data[].attributes.body
PSRS mēģinājums saglabāt varu ar militāru puču izgāzās, un Latvija pasludināja pilnīgu neatkarību. Šajā dienā tika pieņemti būtiski lēmumi, kas nostiprināja Latvijas valstiskumu.