# data[].attributes.body
Prvi primjer brojanja bilo je brojanje na prste. U rimsko doba brojanje na prste je usavršeno, a izmišljene su i različite metode matematičkih operacija pomoću prstiju. Ručno brojanje ili obrada podataka koristila se do sredine 17 stoljeća. Brojevi su se prvo urezivali na kosti ili brojali kamenčićima, a kasnije su zapisivani na glinenim pločicama ili stijenama.

# data[].attributes.body
Zbog potrebe da se podaci obrađuju tako da se ponavljaju isti koraci stvorila se potreba za strojem koji to može raditi umjesto čovjeka. Tijekom 17 stoljeća izrađivali su se mehanički satovi. Iz te tehnologije nastalo je prvo mehaničko računalo koje je moglo obavljati matematičke operacije. Izradio ga je Wilhelm Schickard 1623. godine. Stroj je ostao nepoznat do polovice prošlog stoljeća. Kao glavni predstavnik tog doba smatra se stroj Pascalina kojeg je 1642. godine izmislio Blaise Pascal.

# data[].attributes.body
Kada je izumljen “stroj za sortiranje” započelo je novo doba u području obrade podataka. Tada je prvi put za pogon stroja korištena električna, a ne mehanička energija. Stroj je prvenstveno korišten u obradi podataka popisa stanovništva. Za razliku od prijašnjih 7 godina koliko je trebalo da se podaci obrade, novim strojem taj je rok smanjen na mjesec i pol dana. Navedeni stroj izmislio je Herman Hollerith čija je tvrtka kasnije postala poznata informatička tvrtka IBM.

# data[].attributes.attachment_caption
prvoračunalo i podjela po genaracijama, gradbeni elemento, vrijeme, prednosti i nedostatci.

# data[].attributes.body
ENIAC (engl. Electronic Numerical Integrator and Calculator), koje su John Mauchly i John Prosper Eckert dovršili 1946. godine bio je prvo potpuno elektroničko digitalno računalo teško 30 tona.

Računala prve generacije poput ENIAC-a koristili su elektroničke cijevi kojih je u ENIAC-u bilo 18 tisuća. Takva računala bila su velika, teška i spora a za unos podataka koristili su vrpce i bušene kartice. Mogli su pohranjivati podatke i zadane programe.

Računala druge generacije su umjesto elektroničkih cijevi koristili tranzistore. Prva takva računala nastala su 1959. godine. Za razliku od računala prve generacije ova su koristila magnetne vrpce i diskove. Poboljšanja u usporedbi s I. generacijom jesu: smanjenje dimenzija i potrošnje energije, manje zagrijavanje u radu, veća pouzdanost te programiranje simboličkim programskim jezicima.

Računala treće generacije nastaju izumom integriranog sklopa ili čipom. Bila su još manja od računala treće generacije a ujedno i brža te sigurnija i pouzdanija. Prva takva računala pojavljuju se 1965. godine. Dimenzije računala znatno su smanjene u usporedbi s prethodnom generacijom. Sve karakteristike prethodne generacije znatno su poboljšane, a omogućene su višezadaćnost i uporaba operacijskog sustava

Računala četvrte generacije nastaju kombiniranjem više tranzistora (od 10 pa do nekoliko tisuća). Sve karakteristike prethodne generacije znatno su poboljšane. Mikroprocesori su omogućili jeftinu proizvodnju računala malih dimenzija i velikih mogućnosti obrade podataka.

Računala pete generacije nastaju sklapanjem i nekoliko stotina tisuća tranzistora ili elektroničkih sklopova. Odlike te generacije su umjetna inteligencija, prepoznavanje govora i razvoj nanotehnologije.