# data[].attributes.attachment_link.title
Aristóteles: Crítica a la Teoría de las Ideas Platónicas.

# data[].attributes.headline
CRÍTICA AL DUALISME ANTROPOLÒGIC DE PLATÓ

# data[].attributes.subject
CRÍTICA AL DUALISME ANTROPOLÒGIC DE PLATÓ

# data[].attributes.body
Per a Aristòtil l'ànima és fonamentalment principi de vida, per contraposició a Plató que l'entenia com a principi de coneixement racional. Així, el principi pel qual un cos té vida és l'ànima.

Davant del dualisme antropològic platònic, que identifica l'ésser humà amb la seva ànima, Aristòtil aplica als éssers vius la teoria "hylemòrfica" i afirma que, en general, totes les activitats pròpies de l'ànima,són activitats que l'ànima no pot fer sense el cos. Així:

Cos i ànima constitueixen una unió substancial (i no una unió accidental o antinatural com deia Plató)

Aristòtil defensa la unitat de l'ànima (davant les tres ànimes de Plató)

# data[].attributes.body
Aristòtil critica la teoria de les Idees de Plató, que sosté que les formes ideals existixen en un món separat i que les coses particulars són només còpies imperfectes d'aquestes formes. Aristòtil, en canvi, explica que les formes existeixen dins dels objectes particulars i no en un món separat.

Aristòtil rebutja el dualisme ontològic platònic, defensant que la realitat és una unió de forma i matèria (hylemorfisme).

# data[].attributes.body
Plató sosté que les virtuts són coneixements que es poden ensenyar, en canvi Aristòtil pensa que la virtut es desenvolupa a través de l'hàbit i l'experiència.

Aristòtil destaca la importància de l'acció i la pràctica en la formació del caràcter, a diferència de l'ideal platònic que enfatitza la importància de la teoria.

# data[].attributes.headline
CRÍTICA A LA POLÍTICA I LA IDEA DEL BÉ PLATÒNICA

# data[].attributes.subject
CRÍTICA A LA POLÍTICA I LA IDEA DEL BÉ PLATÒNICA

# data[].attributes.body
Plató imagina una societat ideal governada pels filòsofs-reis, basant-se en la idea del bé suprem. Aristòtil, en canvi, defensa un model més realista, centrat en l'anàlisi de les polítiques existents i en l'idea de la polis.

Aristòtil rebutja l'idea d'un govern ideal i prefereix els governs practicats i l'importància de la participació ciutadana.

# data[].attributes.body
Sant Agustí (354-430 d.C.) va ser un filòsof, teòleg i bisbe d’Hipona (avui Annaba, Algèria). Nascut a l’Imperi Romà en una família de classe mitjana, la seva mare, Santa Mònica, era cristiana, mentre que el seu pare era pagà. Agustí va viure una intensa cerca espiritual, passant pel maniqueisme i l’escepticisme fins a convertir-se al cristianisme l'any 387 d.C., sota la influència de Sant Ambròs. Posteriorment, es va dedicar a escriure i defensar la doctrina cristiana, convertint-se en un dels Pares de l’Església i en una figura influent de la filosofia occidental.

# data[].attributes.body
Sant Agustí va viure durant la transició de l’Imperi Romà pagà a l’Imperi Romà cristià, una època de crisi i canvis. Durant la seva vida, Roma va ser saquejada pels visigots l’any 410 d.C., fet que va generar incertesa i qüestionaments sobre la fe cristiana a l’Imperi. En resposta a aquest context d’inestabilitat, Agustí va escriure obres per respondre a la caiguda de Roma i defensar la religió cristiana davant les crítiques paganes.

# data[].attributes.body
Sant Agustí va desenvolupar el seu pensament en un entorn on el platonisme i el neoplatonisme eren influents. Influenciat per les idees de Plotí i els filòsofs grecs, Agustí va adaptar moltes d’aquestes teories a la teologia cristiana, cercant harmonitzar la raó filosòfica amb la fe cristiana. En particular, va utilitzar el concepte de la "Veritat" com a quelcom etern i immutable, que per a ell estava representat per Déu.

# data[].attributes.body
Agustí és considerat un precursor de l’agustinisme, una corrent filosòfica que combina el cristianisme amb elements del platonisme. A la seva obra, reinterpreta les idees platòniques a la llum de la doctrina cristiana, fet que influiria en el pensament medieval i en l’escolàstica. L’escola agustiniana es caracteritza per l’èmfasi en la interioritat, el coneixement d’un mateix i la relació d’aquest coneixement amb Déu.

# data[].attributes.body
Entre les seves tesis principals, destaca la seva idea de la "Ciutat de Déu", on proposa una dualitat entre la Ciutat de Déu i la Ciutat Terrenal, representant el regne espiritual i el regne terrenal respectivament. Agustí defensa aquesta visió per argumentar que la veritable pau i justícia només es poden assolir a la Ciutat de Déu. També va desenvolupar el concepte d’"il·luminació divina", segons el qual el coneixement vertader prové de Déu, qui il·lumina l’ànima humana per accedir a la veritat.

# data[].attributes.body
René Descartes (1596-1650) va ser un filòsof, matemàtic i científic francès, considerat el pare de la filosofia moderna i un dels fundadors de la geometria analítica. Descartes és conegut per la seva recerca de certesa absoluta en el coneixement, que el va portar a la famosa frase “Cogito, ergo sum” (“Penso, per tant existeixo”).

# data[].attributes.body
Descartes va viure durant el segle XVII, una època marcada pel progrés científic i el pensament racional, amb canvis importants en la visió del món gràcies a figures com Galileu i Kepler. Aquesta època de descobriments científics i tensions religioses va influir en la seva obra i en la seva cerca d’un mètode fiable per obtenir coneixement.

# data[].attributes.body
nfluït per l'escepticisme de pensadors anteriors, Descartes es va proposar trobar un fonament indubtable per al coneixement. Per això, va desenvolupar el mètode del dubte sistemàtic, que qüestionava tot allò que podia ser posat en dubte, fins a trobar una veritat inqüestionable en el pensament mateix.

# data[].attributes.body
Descartes és el fundador del racionalisme modern, una corrent que defensa la raó com a font principal del coneixement. En oposició a l’empirisme, que prioritzava l'experiència, el racionalisme de Descartes afirmava que algunes veritats són innates i accessibles només a través de la raó.

# data[].attributes.body
La seva tesi central es troba en el “Cogito, ergo sum”, que estableix l'existència del pensament com a primera certesa indubtable. També va desenvolupar el dualisme cartesià, segons el qual cos i ment són substàncies separades però interconnectades. Aquesta divisió va tenir un gran impacte en la filosofia posterior, especialment en la comprensió de la naturalesa humana.

# data[].attributes.body
Tant Sant Agustí com Descartes van buscar una veritat indubtable que fos la base del coneixement. Agustí va formular la idea "Si fallor, sum" ("Si m'equivoco, existeixo"), indicant que fins i tot el dubte implica existència. Descartes, segles després, va arribar a una conclusió similar amb el seu famós "Cogito, ergo sum" ("Penso, per tant existeixo"), situant el pensament com a primera certesa.

Tot i aquestes similituds en la recerca de la veritat, difereixen en enfocaments: Agustí va integrar la fe en la seva filosofia, mentre que Descartes va posar la raó com a pilar fonamental. A més, Agustí influí en la filosofia medieval i Descartes en la filosofia moderna, especialment amb el dualisme cos-ment.

# data[].attributes.body
Plató diferenciava entre un món sensible (el món físic) i un món intel·ligible (el món de les Idees). Aristòtil rebutjava aquesta separació, defensant que el coneixement veritable s’obté a través de l’observació i l’experiència del món físic, on es troben tant la forma com la matèria.

# data[].attributes.headline
CRÍTICA AL DUALISME GNOSEOLÒGIC DE PLATÓ

# data[].attributes.subject
CRÍTICA AL DUALISME GNOSEOLÒGIC DE PLATÓ

# data[].attributes.body
Plató establia un dualisme gnoseològic dividint el coneixement en dos nivells: el coneixement sensible, que prové dels sentits i és considerat enganyós i imperfecte, i el coneixement intel·ligible, que es dirigeix a les Idees pures i és considerat l'única veritat autèntica. Aristòtil criticava aquesta divisió radical, ja que considerava que el coneixement sensible és essencial i que, a través d’aquest, es poden obtenir coneixements vàlids sobre el món real.