# data[].attributes.attachment_link.readable_text
FACULTATEA DE EDUCAŢIE FIZICĂŞI SPORT

CATEDRA DE JOCURI SPORTIVE

CURS DE VOLEI

CLUJ-NAPOCA 2007

Prof. Rusu Flavia

INTRODUCERE

Acest curs se adresează studenţilor de la Facultatea de Educaţie Fizică şi

Sport, conţinutul său fiind structurat în concordanţă cu obiectivele şi cerinţele
programei analitice de la această disciplină. Pentru că jocul de volei, alături de
atletism, gimanstică şi celelalte jocuri sportive reprezintă un mijloc principal de
realizarea a obiectivelor educaţiei fizice şcolare, accentul este pus pe metodologia
de predare a jocului în cadrul lecţiilor de educaţie fizică. Sunt descrise etapele
specifice stadiilor de învăţare, adică iniţierea, fixarea şi consolidarea principalelor
acţiuni ale jocului şi sunt prezentate şi sistemele de acţionare considerate de noi
eficiente pentru realizarea demersului didactic.
Am acordat atenţie şi câtorva aspecte legate de procesul de identificare a
talentului şi orientarea copiilor spre practicarea jocului de volei la echipe de
performanţă, pentru că şi acest aspect face parte din munca profesorului de
educaţie fizică.
Noţiunile principale ale regulamentului de joc şi câteva informaţii referitoare
la organizarea competiţiilor de volei au completat acest curs, în care am încercat să
oferim viitorilor profesori de educaţie fizică un material accesibil şi util.

CURSNR. 1

1. OBIECTUL TEORIEI ŞI METODICII JOCULUI DE VOLEI

1.1. VOLEIUL - MIJLOC AL EDUCAŢIEI FIZICE ŞI DISCIPLINĂ SPORTIVĂ

Disciplina sportivă volei este un joc sportiv colectiv, având un regulament de
joc, conţinut şi forme de pregătire unitară. Este încadrat într-un sistem
competiţional naţional şi internaţional, fiind practicat în cadrul secţiilor asociaţiilor şi
cluburilor sportive diferenţiat pe categorii: copii, juniori, seniori, masculin şi
feminin. Ca mijloc al educaţiei fizice jocul de volei se practică în învăţământul de
toate gradele, sistematizarea lui fiind cuprinsă în conţinutul programelor de
educaţie fizică.
Teoria jocului de volei constituie un ansamblu de cunoştinţe ordonate
sistematic care apreciază şi stabileşte conţinutul real al jocului competiţional,
formulează şi elaborează concepţia de joc care va fi aplicată pe plan naţional de
toate echipele; analizează într-o abordare sistemică tehnica şi tactica jocului.
Obiectul disciplinei VOLEI, ca mijloc al educaţiei fizice şi ca disciplină
sportivă constă în studiul:
* apariţiei şi dezvoltării jocului;
* conţinutului jocului (tehnica şi tactica, caracteristicile lor, descrierea
execuţiei acţiunilor de joc cu implicaţiile de ordin biomecanic, de utilizare,
etc.);
* metodica de învăţare şi de antrenament;
* probleme ale selecţionării şi orientării copiilor spre practicarea jocului de
volei;
* regulamentul de joc şi condiţiile materiale şi organizatorice necesare
practicării jocului;
Între teoria şi practica jocului există o strânsă interdependenţă şi o permanentă
condiţionare reciprocă. Teoria (care reprezintă generalizarea activităţii practice)
determină modificarea şi îmbunătăţirea conţinutului metodicii, care la rândul ei
influenţează favorabil activitatea practică viitoare.

2
Principalele surse de documentare a teoriei şi metodicii jocului sunt: practica,
experienţa pozitivă a specialiştilor români şi străini consemnată în lucrări de
specialitate, cercetarea ştiinţifică din domeniu.
Jocul de volei are o teorie şi o metodică specifică, rezultat al generalizării
experienţei practice consolidată de integrarea datelor obţinute prin cercetare
ştiinţifică în domeniu.
Teoria jocului de volei este o ramură a Teoriei Educaţiei Fizice şi a Teoriei şi
Metodicii Antrenamentului Sportiv şi are legături cu alte dicipline cum sunt:
pedagogia, psihologia, sociologia, anatomia funcţională şi biomecanica, fiziologia.

VOLEIUL ÎN SISTEMUL DE EDUCAŢIE FIZICĂ

Jocul de volei, alături de celelalte jocuri sportive şi sporturi ocupă un loc

important în sistemul de educaţie fizică. Prin valoarea lui practică, igienică şi
educativă, constituie o parte importantă a activităţii sportive, reprezentând o formă
de manifestare cu caracter ludic a exerciţiului fizic. El cumulează efectele pozitive
sanotrofice ale sportului şi exerciţiului fizic cu influenţele educative ale jocului. Are o
largă răspândire în rândurile tineretului şi a altor categorii de populaţie. Datorită
caracteristilor sale influenţează pozitiv dezvoltarea fizică şi marile funcţiuni ale
organismului, contribuie la dezvoltarea calităţilor motrice şi la formarea
personalităţii.
Jocul de volei se caracterizează prin atractivitate şi accesibilitate, nu
necesită condiţii organizatorice şi materiale complicate, poate fi practicat atât în
sală cât şi în aer liber. El oferă posibilitatea gradării efortului corespunzător vârstei
şi gradului de pregătire şi are influenţa pozitivă asupra întăririi sănătăţii, destinderii
fizice şi psihice, asigurând o dezvoltare fizică armonioasă a celor care-l practică.
Dacă este practicat la nivel de performanţă, jocul se caracterizează prin dinamism
şi spectaulozitate, iar popularitatea competiţiilor îi asigură un loc important în
iererhia disciplinelor sportive.
Toate acestea conferă voleiului valenţe biologice şi pedagogice de
necontestat şi poziţii bine precizate în sistemul de educaţie fizică şi sport în
domeniile: educaţia fizică, sportul pentru toţi şi sportul de performanţă.
Jocul de volei este prezent în lecţiile de educaţie fizică de la toate nivelele
sub forma jocurilor dinamice cu elemente din volei şi a jocul global.
Este practicat cu scop recreativ de tineri şi vârstnici, în forme organizate
(Campionate şcolare, universitare, de instituţii sau de cartier etc.) sau spontane, iar
ca sport de performanţă este practicat organizat sub forma meciurilor din
Campionate naţionale de juniori, tineret, seniori, Campionate balcanice, Campionate
Europene, Campionate Mondiale, Jocuri Olimpice.

1.3. CARACTERISTICI ALE JOCULUI DE VOLEI

Jocul este o activitate complexă, predominant motrică şi emoţională,

desfăşurată spontan după reguli prestabilite, în scop recreativ, sportiv şi totodată
de adaptare la realitatea socială. Dintre caracteristicile jocului amintim că este o
activitate naturală, liberă, spontană, atractivă, totală, dezinteresată, creativ-
compensativă.
Jocul sportiv este un sistem de exerciţii fizice practicate sub formă de joc cu un
anumit obiect cu dimensiuni şi formă specifică, prin care două echipe sau doi
adversari se întrec conform unor reguli de organizare sau desfăşurare.
Pentru definirea noţiunii de joc sportiv se iau în consideraţie trei elemente:
 activitatea jucătorului;
 ideile de joc reunite în concepţia de joc - stabilirea celor mai potrivite modalităţi
de acţionare, un sistem de principii şi reguli de acţionare care stabilesc ce au de
făcut jucătorii;
 regulamentul de joc - act normativ oficial care precizează toate detaliile
necesare privind oragnizarea şi desfăşurarea jocului.
Toate elementele sunt dinamice, supuse perfecţionării, evoluţiei şi de găsesc
într-o strânsă corelaţie. (I. Bota, D. Colibaba, 1998)

3
Voleiul este un joc sportiv care se desfăşoară pe un teren cu dimensiuni relativ
reduse (2X9/9), între două echipe formate din şase jucători care nu sunt în contact
direct, fiind despărţite de un fileu. Acţiunile de joc se desfăşoară prin lovirea sau
respingerea mingii în forme specifice. Mingea nu trebuie să cadă în terenul propriu
şi trebuie trimisă peste fileu în terenul advers prin cel mult 3 lovituri dacă nu se
efectuează blocaj sau 4 lovituri, dacă se efectuează blocaj.
Victoria se obţine prin depăşirea adversarului direct, fără impunerea prin
regulament a unei limite de timp. Durata unei partide poate varia cu aproximaţie
între 30 -120 de minute, şi se încheie atunci când una dintre echipe câştigă trei
seturi din cinci. (Prin regulamente interne la unele competiţii se poate stabili
câştigarea partidei şi cu două seturi din trei)

DIRECŢII DE DEZVOLTARE A JOCULUI DE VOLEI

Jocul de volei modern se carecterizează prin viteză şi varietate a acţiunilor

de joc, prin perfecţionarea continuă acţiunilor, punct de lovire a mingii din ce ce
mai înalt, creativitate în construirea combinaţiilor de atac şi flexibilitatea în
alegerea sistemului de apărare. A crescut de asemenea conţinutul emoţional al
jocului, mai ales în urma modificărilor de regulament şi introducerea regulii tie-
breack-ului.
Pe viitor specialiştii domeniului preconizează ca principale direcţii de
dezvoltare a jocului creşterea flexibilităţii în strategia şi tactica echipei,
dezvoltarea pregătirii mentale a jucătorilor şi eliminarea treptatăă a diferenţelor
dintre conţinutul jocului practicat de fete faţă de cel practicat de echipele
masculine.
La nivelul echipelor de mare performanţă asistăm la o accelerare a ritmului
de joc, creşterea numărului de simulări în atac şi modificarea repartiţiei
acţiunilor de atac de a lungul fileului cu scopul creşterii gradului de incertitudine
şi împiedicarea organizării eficiente a blocajului advers. Se observă de
asemenea creşterea forţei serviciului, care devine din ce în ce mai mult o armă
de atac a echipei.
Pe plan tehnic, se preconizează dezvoltarea jocului de volei în viitor mai ales
pe seama următorilor factori:
 Ridicarea gradului de măiestrie tehnică individuală în paralel
cu armonizarea şi încadrarea ei în angrenajul de acţionare colectiv;
 Însuşirea şi perfecţionarea unui număr cât mai mare de
variante de execuţie ale acţiunilor de joc, asociate cu particularităţile
individuale ale jucătorilor;
 Dezvoltarea creativităţii şi a posibilităţilor de aplicare a
acţiunilor cunoscute în scopul valorificării amxime a potenţialului
individual şi colectiv, dar şi a punctelor slabe ale adversarului;
 Creşterea gradului de stabilitate tehnică în condiţiile de joc şi
în momentele de responsabilitate;
 Modificarea structurii motrice şi a ritmului de execuţie în
funcţie de situaţia de joc;
 Creşterea numărului de variante de execuţie a acţiunilor de
finalizare prin creşterea forţei de lovire a mingii şi a preciziei motrice.
În plan tactic, factorii care pot contribui la perfecţionarea şi dezvoltarea
aspectelor tactice sunt:
 Creşterea gradului de prmeditare şi anticipare a
comportamentului tactic în funcţie de punctel puternice şi slabe ale
echipei şi adversarului;
 Dezvoltarea posibilităţilor de a impune adversarului maniere
de joc incomode;
 Dezvoltarea capacităţii de gândire operaţională şi rezolvare
eficientă a situaţiilor de joc. Dezvoltarea inteligenţei operaţionale;
 Dezvoltarea capacităţii de disimulare şi de mascare a
adevăratelor intenţii de acţionare;
Cele mai importante elemente de progres în jocul de volei sunt:

4
 Folosirea în procesul de pregătire a unor metode de
antrenament şi a mijloacelor specifice altor discipline sportive;
 Introducerea în pregătire a mijloacelor informatice, utilizarea
tehnicilor media în orientarea şi interpretarea pregătirii, în analiza şi
optimizarea antrenamentelor şi în pregătirea meciurilor oficiale.
 Creşterea numărului de jocuri de verificare, paralel cu
optimizarea raportului dintre pregătire şi jocurile oficiale.

CURS NR. 2

2. ISTORICUL JOCULUI DE VOLEI

PE PLAN MONDIAL

Jocul a fost inventat în anul 1895, de către un profesor de educaţie fizică,

Williams G. Morgan de la Colegiul Holyoke Massachusetts - SUA.
Jocurile cunoscute până atunci: fotbal, rugby, handbal, tenis, sau alte
sporturi ca atletismul, solicitau organismul la un efort prea mare şi nici nu puteau fi
folosite iarna în săli. Inventatorul a încercat să recurgă la baschet, care era şi el de
curând inventat, dar şi acesta era prea dur, cu reguli prea severe şi nepotrivite
pentru toate vârsteIor. Tenisul i s-a părut mai nimerit scopului propus, acela de a
oferi elevilor săi un joc recreativ şi odihnitor, dar era costisitor ºi se juca cu prea
puţini jucători. Căutând să remedieze aceste neajunsuri ale tenisului, a luat plasa şi
a ridicat-o, după unii, la 1,83 m, după alţii la 2 m de la pământ. A împărţit colectivul
în două echipe egale şi înlocuind rachetele prea costisitoare cu palmele, a pus
jucătorii să joace cu mingea de baschet, cerându-le ca prin lovirea mingii cu mâinile
să o trimită în terenul advers.
Primele încercări făcute cu mingea de baschet, nu au reuşit, aceasta fiind
prea grea. S-a recurs atunci la camera ei, dar nici noua soluţie nu a fost
satisfăcătoare, deoarece aceasta era prea uşoară şi voluminoasă, avea un zbor lent
şi imprecis, scăzând din dinamismul jocului. După scurt timp s-a confecţionat
mingea pe care folosită şi astăzi. Jocul a fost numit "mintonette".
După scurt timp, jocul a căpătat o formă ceva mai conturată iar
demonstraţia făcută de două echipe în anul 1896, a plăcut, jocul fiind propus spre
difuzare. Cu acest prilej la propunerea lui A.T. Halsted (Directorul Colegiului), jocul
a primit numele de "volley-ball" de la "volley" (zbor) şi „ball" (minge).
Primele reguli ale jocului asemănătoare cu cele ale tenisului se deosebeau
mult de regulile de acum. Ele au fost puse în aplicare în anul 1897 la iniţiativa lui
A.T. Arians. Se refereau la dimensiunile terenului, a fileului, la minge, numărul de
jucători, etc. Aceste prime reguli simple şi puţine la număr se schimbau pe măsură
ce experienţa furniza noi elemente care trebuiau luate în seamă.
În perioada anilor 1900-1920, prin intermediul filialelor organizaţiei
americane YMCA, jocul se răspândeşte în Canada, America de Sud, Asia şi Europa.
Regulile jocului, puţine şi simple iniţial, se schimbau o dată cu evoluţia jocului.
Numărul jucătorilor, la început nelimitat, a fost de 5, 14 sau 9 jucători, ajungându-
se apoi la 6. Suprafaţa terenului era mai mare decât cea actuală, iar înălţimea
plasei mai redusă cu aproximativ 15 cm. decât cea din zilele noastre, mai ales în
ţările asiatice.
Durata jocului era legată de numărul serviciilor, care la rândul lui era în
funcţie de numărul jucătorilor, variabil şi el. După o încercare de limitare în timp s-a
stabilit ca seturile să fie câştigate de echipa care realizează prima 15 puncte.
În servirea mingii s-a renunţat la repetarea serviciului greşit, influenţă a
tenisului şi la regula de a se socoti valabilă mingea servită şi ajutată de un
coechipier să treacă plasa.
Regulile jocului nu s-au schimbat însă uniform în toate colţurile lumii. Au
apărut reguli noi la crearea cărora au contribuit diverse naţiuni. Astfel, în insulele
Filipine a apărut pentru prima dată jocul cu limitarea numărului de lovituri la 3 într-
un teren şi tot acolo s-au tras primele mingi "bombă", dar din linia a doua.

6
această ocazie se introduce posibilitatea efectuării serviciului de pe toată
suprafaţa liniei care delimitează terenul de joc pe lăţime, desfiinţându-se spaţiul
de serviciu.
 În anul 1998 se introduce sistemului "tie-break" pentru toate seturile şi a unui
jucător "libero" cu sarcini defensive.
 Din anul 1999, mingea servită poate atinge fileul iar la prima lovitură
(preluarea) nu se mai sancţionează „dubla" sau „mingea ţinută".

2.2. DEZVOLTAREA ŞI EVOLUŢIA VOLEIULUI ÎN ROMÂNIA

CURS NR. 3

3. NOŢIUNI GENERALE

NOŢIUNI DE TERMINOLOGIE SPECIFICĂ

Acţiunea de joc este unitatea de bază din jocul de volei, are un rol dominant
în toate componenetele acestuia. Este unitatea funcţională de bază a jocului,
sistematizată după necesitatea rezolvării parţiale sau totale a unei sarcini specifice
de joc la care jucătorii participă cu toate calităţile sale psiho-fizice native sau
dobândite. (Ghenadi, 1984) acţiunea de joc are un puternic caracter individual, dar
pe plan tactic primeşte şi caracter colectiv mai ales când este vorba despre
organizarea atacului sau apărării şi la dispozitivele specifice la efectuarea sau
primirea serviciului.
Acţiunile de joc se desfăşoară pe spaţiu redus, ele trebuie să fie rapide şi
exacte. La fiecare acţiune de joc, complexitatea efortului se manifestă diferit şi în
relaţie cu celelalte componenete psiho-motrice ale execuţiei. Execuţia unei acţiuni
cuprinde următoarele elemente:
* Sarcina parţială de joc;
* Analiza situaţiei;

3.2. STADIILE DE INSTRUIRE

Caracteristicile jocului de volei, prezentate în subcapitolul 1.3 determină o

abordare specifică în instruire la nivelul predării jocului de volei ca mijloc al
educaţiei fizică şcolare.
Accesibilitatea creează premisele pentru însuşirea rapidă a modelului de joc încă
de la începutul instruirii iar obligativitatea rotaţiei impune o pregătire completă a
jucătorilor mai ales în primele stadii.
Procesul de însuşire este uşurat de faptul că nu există contact direct cu
adversarul. Faptul că mingea nu are voie să cadă în terenul propriu impune
acordarea unei atenţii sporite pregătirii primei lovituri, preluarea, acţiunea cea mai
puţin atractivă a jocului, mai ales la nivelul începătorilor.
Traseul metodic de învăţare şi perfecţionare poate fi eşalonat teoretic, în mai
multe etape sau stadii. Eşalonarea este utilă pentru a uşura stabilirea priorităţilor şi
alegerea mijloacelor şi formelor de instruire. Stadiile instruirii sunt:

INIŢIEREA FIXAREA CONSOLID. PERFECŢION.

VALORIFICAREA

ÎNVĂŢAREA - AUTOMATIZAREA PARŢIALĂ

3.3. NOŢIUNI GENERALE DESPRE ÎNVĂŢAREA MOTRICĂ

Învăţarea reprezintă din punct de vedere pedagogic, activitatea proiectată de

cadrul didactic pentru a determina schimbări comportamentale la nivelul
personalităţii elevului sau studentului prin valorificarea capacităţii acestora de
dobândire a cunoştinţelor, deprinderilor, a strategiilor şi a atitudinilor cognitive.
Psihologic, învăţarea este un fenomen psiho-comportamental prin care individul
dobândeşte ca urmarea a exersării, anumite forme de conduită.(S. Cristea, 1998
-Dicţionar de termeni pedagogici)
În activitatea de instruire specifică lecţiei de educaţie fizică procesul de
învăţare angajează dimensiunile cognitive, afective, motivaţionale şi volitive ale
personalităţii elevilor.
Vom aborda câteva noţiuni generale referitoare la învăţarea motrică, pentru
că în predarea jocului de volei în lecţia de educaţie fizică este cea care detemină
formarea deprinderilor necesare însuşirii acţiunilor de bază şi a capacităţii de
practicare a jocului în scopul realizării obiectivelor educaţiei fizice şcolare.
După unul dintre specialiştii din domeniul psihologiei sportive, Schmidt
(1991), învăţarea motrică este definită "ca un set de procese asociate exersării şi
experienţei care conduc la schimbări permanente în conduita motrică şi realizarea
deprinderilor înalt performante."
Prin învăţarea motrică se însuşesc acte şi acţiuni motrice, pe baza unor
modele, care determină o conduită motrică. Aceasta va fi valorificată atât la nivel
motric prin gradul de măiestrie de execuţie al acţiunilor motrice învăţate, dar şi la
nivelul componentei cognitive prin sistemul de cunoştinţe specifice dobândite.
Activitatea cognitivă care însoţeşte orice proces de învăţare motrică conferă
acestuia specificul său. Deprinderile însuşite devin mijloace operaţionale de
rezolvare a problemelor care apar. Învăţarea motrică realizată la nivel de priceperi
şi deprinderi este dublată de însuşirea unor noţiuni şi concepte care oferă
individului posibilitatea de a efectua raţionamente, judecăţi şi de a se manifesta
creativ în rezolvarea situaţiilor concrete. Învăţarea motrică capătă astfel caracterul
unei învăţări inteligent creativă, iar performanţa motrică este manifestarea
superioară a aptitudinilor de învăţare rapidă, eficientă, condiţionată de factorii
atitudinali, în special de motivaţie. (Dragnea, Bota Aura, 1999)
În învăţarea motrică specifică jocului de volei subiectul trebuie să cunoască
următoarele elemente:
* structura acţiunii motrice d joc;
* modalităţile de execuţie;
* posibilităţile proprii de acţionare;
* modalităţile de acţionare, aplicare şi adaptare a sistemului motric la
situaţia concretă, pe baza sistemului de cunoştinţe despre acţiunea
respectivă şi a unor deprinderi elementare deja însuşite (priceperi
motrice);
Prin exersare, pe baza elementelor prezentate mai sus, subiectul va reuşi să-şi
formeze deprinderea motrice specifică, caracterizată printr-un înalt randament şi un
indice de execuţie performant (viteză, precizie, coordonare, uşurinţă în execuţie,
automatizare). Perfecţionarea indicelui de execuţie este asociată automatizării şi
caracterizează deprinderile motrice care se manifestă cu un grad de eficienţă
ridicat.
Învăţarea motrică este un proces dinamic care se desfăşoară pe o perioadă de
timp marcată de momente de schimbare, accelerare, stagnare sau chiar regres.

CONŢINUTUL JOCULUI DE VOLEI

4.1. COMPONENTELE TACTICII

Elementele sau componentele fundamentale ale tacticii în jocul de volei sunt

următoarele: fazele, principiile, factorii şi formele atacului şi ale apărării.
* FAZELE reprezintă etapele distincte parcurse în desfăşurarea atacului şi
apărării, de la iniţiere şi până la consumarea lor.
* PRINCIPIILE constituie regulile generale, de bază în virtutea cărora jucătorii
îşi dirijează şi coordonează acţiunile individuale şi colective pe parcursul unei
faze de atac sau de apărare.

CURS NR. 4
4.1.1.TACTICA INDIVIDUALĂ

Tactica individuală cuprinde acţiuni cu mingea şi acţiuni fără minge.

Conţinutul tactic al acţiunilor este cu atît mai mare cu cât se efectuează în condiţii
de joc sau apropiate.

4.2. SISTEMATIZAREA ŞI METODICA DE ÎNVĂŢARE A ACŢIUNILOR TACTICE

INDIVIDUALE DE BAZĂ

4.2.1.SERVICIUL

Serviciul este acţiunea de punere a mingii în joc, singura acţiune în care

execuţia este determinată în exclusivitate de calităţile individuale ale jucătorului.
Este în acelaşi timp prima acţiune de atac a echipei pentru că printr-o execuţie
putenică şi corectă se poate obţine un punct sau se poate crea a situaţie dificilă
pentru echipa adversă, împiedicându-se construirea în condiţi optime a atacului.
Clasificarea acestei acţiuni se poate face din perspectiva mai multor
criterii:
* În funcţie de punctul de lovire a mingii: serviciul poate fi de jos sau de sus;
* Poziţia umerilor faţă de minge şi plasă determină alte caracteristici:
serviciul din faţă sau din lateral;
* După zborul mingii: plasat, planat, în forţă;
* După poziţia executantului: de pe sol sau din săritură;
* După distanţa de la care se excută: din apropierea liniei de fund sau de la
mare distanţă;
Aspectele tactice individuale elementare legate de execuţia acestei acţiuni
sunt:
* Direcţionarea serviciului spre zonele vulnerabile ale terenului advers;
* Trimiterea mingii spre un jucător deficitar al preluare;
* Trimiterea mingii spre jucătorul care a greşit în faza anterioară sau nou
intrat în teren.
Procedee de execuţie ale serviciului:

4.2.2.PRELUAREA DIN SERVICIU

18
o preluare din serviciu în doi jucători urmată de
schimbarea locurilor prin deplasare laterală;
o preluare din serviciu urmată de dublarea atacului şi
retragerea în dispozitiv.

19
CURS NR. 5
4.2.3.RIDICAREA PENTRU ATAC

Ridicarea pentru atac este acţiunea din ansamblul jocului utilizată

pentru punerea într-o situaţie cât mai favorabilă a jucătorului care urmează să
finalizeze combinaţia ofensivă pentru echipa care se află în posesia echipei.
Ridicătorul va trimite mingea, lovind-o (de obicei) cu două mâini de sus ţinând
cont de: posibilităţile atacantului, dispunerea blocajului advers, tactica în atac a
echipei proprii. În funcţie de aceste aspecte el va imprima mingii o anumită
traiectorie, viteză şi distanţă faţă de fileu.
La nivelul lecţiei de educaţie fizică această acţiune se poate executa mai
ales prin două procedee: ridicarea înainte şi ridicarea peste cap înapoi.
Ridicarea înainte (în mod frecvent desemnată şi prin termenul „pasa
înainte") folosită în multe situaţii ale jocului necesită: deplasare rapidă spre
minge, plasarea jucătorului într-o poziţie echilibrată, cu faţa spre direcţia de
transmitere. Corpul ridicătorului acţionează ca un resort din toate articulaţiile.
Picioarele, uşor depărtate, tălpile paralele, piciorul dinspre fileu plasat mai în faţă.
Mingea trebuie lovită într-un punct situat deasupra frunţii, cu degetele în formă de
cupă. Articulaţia pumnului în uşoară extensie, articulaţia cotului flexată. Tot în
uşoară flexie sunt şi articulaţiile şold, genunchi şi gleznă. După contactul cu
mingea, printr-un impuls generalizat toate articulaţiile vor face o mişcare de
extensie, iar cea a pumnului una de flexie radială.
Distanţa convenabilă faţă de fileu este de 40-80 cm. iar înălţimea şi
lungimea ridicării este în funcţie de situaţia concretă: nivelul tehnic al trăgătorului,
tactica în atac preconizată. După efectuarea ridicării, jucătorul se plasează în
poziţie joasă în apropierea atacantului pentru a asigura dublarea lui.
Greşeli frecvente:
În momentul iniţial:
* aprecierea inexactă a locului de contact cu mingea;
* braţele şi picioarele întinse, lipsa flexiei dorsale a palmelor;
* coatele prea apropiate sau prea depărtate;
* degetele prea apropiate, policele îndreptat spre înainte.
În timpul execuţiei:
* lipsa unei cupe elastice, urmare a contracţiei prea pronunţate a
degetelor sau poziţiei greşite;
* punctul de lovire a mingii prea coborât;
* acţiunea fragmentată a corpului;
* lovirea inegală a mingii.
La finalul acţiunii:
* flexia palmară prea pronunţată sau dimpotrivă;
* neurmărirea traiectoriei mingii sau deplasarea corpului în
direcţie opusă traiectoriei mingii.
Traseul metodic pentru învăţarea ridicării înainte(pasei de sus):
* pasă de sus precedată de deplasare din minge aruncată (oferită);
* pasare succesivă a două mingi oferite de coechipieri;
* preluare de sus; pasare în triunghi cu trecerea mingii peste fileu;
* pasare a mingii în două triunghiuri aşezate de o parte şi alta a fileului;
* preluare de sus din minge servită de la distanţă mică, ridicare, trecerea
mingii peste fileu;
* preluare de susu, ridicare din zona 3 şi atac din zona 4.
Ridicarea înapoi permite schimbarea direcţiei ridicării în scopul evitării
blocajului advers. Diferenţele între acest procedeu şi cel descris anterior apar în
momentul dinaintea luării contactului cu mingea. Astfel, primirea mingii se va face
deasupra frunţii, iar dirijarea peste cap se realizează printr-o extensie puternică a
braţelor şi a articulaţiilor pumnului, imprimându-se mingii o traiectorie spre înapoi.
Mişcarea segmentelor superioare este însoţită de extensia articulaţiilor trenului
inferior. În încheiere ridicătorul execută o mişcare rapidă de întoarcere pentru a
asigura dublarea atacantului.

4.2.4. LOVITURA DE ATAC

Lovitura de atac este o acţiune de finalizare care concretizează efortul

echipei în faza de construcţie a atacului. Are în vedere trimiterea mingii în terenul
advers prin lovire cu o mână şi este executată în urma unei sărituri prin care
jucătorul ajunge să aibă contact cu mingea deasupra nivelului superior al fileului.
Procedeele de execuţie cele mai folosite sunt:
* lovitura de atac pe direcţia elanului
* lovitura de atac pe alte direcţii (procedeu întors)
* lovitura de atac atac prin rotarea braţului(folosită mai rar)
Este o acţiune complexă, care necesită un bagaj minim de aptitudini
motrice şi deprinderi.
Lovitura de atac pe direcţia elanului este utilizată cel mai frecvent,
mai ales la nivelul de bază al instruirii, având ca efect trimiterea mingii după lovire
pe direcţia elanului. Momentele componente ale loviturii de atac sunt: elanul,
săritura, lucrul braţelor, tehnica lovirii mingii, aterizarea şi deplasarea pentru
fazele următoare. Elanul se execută cu 1 sau 2 paşi, ultimul mai lung. Se
blochează deplasarea prin frânare pe călcâi ceea ce duce la transformarea vitezei
de deplasare orizontală într-una ascensională. Bătaia se poate executa simultan
sau succesiv. Printr-o extensie energică a musculaturii membrelor inferioare
corelată cu elanul energic al braţelor se asigură o săritură cât mai înaltă pe
verticală. Mingea se loveşte în momentul când săritura este în punctul ei maxim.
Alegerea momentului săriturii şi a locului de desprindere este în funcţie de
traiectoria şi viteza de deplasare a mingii.
În timpul săriturii corpul atacantului este echilibrat, linia umerilor paralelă
cu fileul. Truchiul în uşoară extensie, picioarele în uşoară flexie din articulaţia
genunchiului, braţele ridicate peste nivelul capului, uşor flexate. Mingea se loveşte
cu toată palma deasupra liniei mediane imprimându-se o traiectorie descendentă.
Aterizarea se face elastic pe ambele picioare.
Lovitura de atac pe alte direcţii este folosită cu scopul de a evita
blocajul advers. Se execută de regulă pe de zona 3 şi 2 (dreptacii) sau 3 şi 4
(stângacii). Modul de execuţie este acelaşi cu a procedeului descris anterior, cu
excepţia momentului lovirii mingii: în timpul săriturii jucătorul face o întoarcere de
până al 450 în direcţia laterală efectuării elanului, ajungând cu linia umerilor
paralelă cu vechea direcţie de elan şi perpendicular pe minge. Astfel mingea este
trimisă pe o traiectorie care ocoleşte blocajul.
În jocul avansaţilor se mai folosesc: lovitura de atac din ridicare scurtă, din
ridicare în urcare, din ridicare întinsă, din linia a II-a.

CURS NR. 6
4.2.5. BLOCAJUL

4.2.6.PRELUAREA DIN ATAC

PRELUAREA DIN ATAC este acţiunea prin care se împiedică căderea

mingii în terenul propriu. Pentru reuşită jucătorii trebuie să aibă capacitatea de a
anticipa traiectoria mingii, de a se deplasa rapid şi la locul optim. Poziţia corpului:
joasă cu baza de susţinere mare, contactul cu mingea pe porţiunea inferioară
antebraţului. În funcţie de viteza şi forţa cu care vine mingea articulaţiile vor face
o mişcare de cedare şi amortizare.
GREŞELI: anticipare greşită a intenţiilor adversarului, a vitezei, forţei şi
traiectoriei mingii, poziţie înaltă.
Traseu metodic:
* Exersare în condiţii uşoare:
o pe perechi cu o minge, preluare din atac efectuat din
autoaruncare, pe direcţia celui care preia;
o acelaşi exerciţiu cu deplasare laterală (fandare); preluări
successive din atac, intercalate cu deplasari laterale;
* Exersare în condiţii apropiate de joc:
o preluare din atac cu apărarea alternativă a diagonalelor;
o preluare din atac efectuat pe diagonală lungă şi apoi pe
culoar;
o serii de preluare din zonele 1 şi 5.
Preluarea mingilor ricoşate din fileu face parte din categoria acţiunilor
specifice de apărare prin care se poate corecta o greşeală de preluare a unui
coechipier. Se execută prin lovire cu o mînă sau două de jos. Traiectoria mingilor
ricoşate este diferită în funcţie d locul în care aceasta ia contact cu fileul: dacă
acest loc este în partea de joc, mingea este respinsă mai departe, iar dacă acest
loc este în partea superioară a plasei, mingea va cădea în apropiera liniei de
centru.

CURS NR. 7
4.3. SISTEMATIZARE ŞI ASPECTE METODICE ALE ACŢIUNILOR
TACTICE COLECTIVE

4.3.1. TACTICA COLECTIVĂLA SERVICIU

TACTICA COLECTIVĂLA EFECTUAREA SERVICIULUI se desfăşoară fără

minge, fiind vorba despre aşezarea/plasarea şi deplasarea jucătorilor în
dispozitivul de apărare al echipei.
Se poate realiza:
* Cu menţinerea formaţiei;

Aşezarea în teren la efectuarea serviciului la nivelul începătorilor şi avansaţilor

Aşezarea în teren la efectuarea serviciului (A-sistem de apărare cu centrul 2

avansat, B- sistem de apărare cu centrul 2 retras)

Aşezarea în teren la efectuarea serviciului - schimbările din teren în linia a II-a

27
Aşezarea în teren la preluarea serviciului la nivelul începătorilor şi avansaţilor
(5 jucători la preluare)

Aşezarea în teren la preluarea serviciului la avansaţi (4 jucători la preluare, cu

intrarea ridicătorului din zona 1 (A) şi 6 (B)

Aşezarea în teren la preluarea serviciului la echipe de performanţă (3 jucători la

preluare, cu intrarea ridicătorului din zona 1)

28
Aşezarea în teren la preluarea serviciului la echipe de performanţă (2 jucători la
preluare, cu intrarea ridicătorului din zona 5)

CURS NR. 8
4.3.2.TACTICA DE ECHIPĂ ÎN ATAC

TACTICA COLECTIVĂÎN ATAC este formată din însumarea acţiunilor de

organizare, efectuare şi asigurare a atacului, din acţiuni individuale şi colective, cu
minge sau fără minge.
Acţiunile individuale care intră componenţă tacticii de echipă în atac sunt în
ordine: preluarea serviciului şi trimiterea mingii spre ridicător, ridicarea (pasa)
pentru atac şi lovitura d atac (atacul propriu-zis).
Acţiunile colectice sunt simularea atacului în cadrul combinaţiilor şi asigurarea
atacului (dublarea) de cărte unul sau doi coechipieri. Din momentul intrări în
posesia mingii şi până la finalizare, prin trecerea ei peste fileu, acţiunile se
desfăşoară după un plan şi au ca scop obţinerea punctului şi serviciului. Aceste
acţiuni se numesc combinaţii.
Sistemul de atac al echipei este dispozitivul pe baza căruia se organizează
acţiunile ofensive. Tactica în atac se stabileşte în funcţie de numărul de trăgători
şi ridicători existenţi în echipă. La începători şi în lecţie de educaţia fizică se
recomandă folosirea sistemului în care fiecare jucător este ridicător când ajunge
pe zona 3 sau2 şi trăgător în celelalte. La avansaţi şi în lecţia de educaţie fizică la
clase mai mari, este recomndat sistemul cu 2 ridicători şi 4 trăgători, iar la echipel
de performanţă se foloseşte pe scară largă sistemul cu un singur ridicător-
coordonator şi cinci trăgători.
Acţiunile tactice colective după preluarea serviciului sunt acţiunile de
atac cele mai eficace şi mai spectaculoase. Se execută în condiţii optime de
anticipare a combinaţiilor şi de adaptare a lor la calitatea preluării din serviciu. Se
pot clasifica după numărul loviturilor din care sunt formate în:
* Acţiuni tactice în atac cu două lovituri - necesită o mare precizie a
preluării. Traiectoria mingii la pasa directă este medie spre înaltă, la
distanţă de 1 m faţă de fileu. Poziţii optime: zonele 2 şi 4..Este accesibilă la
nivel de avansaţi.
* Acţiuni tactice cu trei lovituri - în aceste acţiuni ridicătorul are rol
determinant, coordonând acţiunile coechiperilor. Constituie algoritmul
jocului de volei, fiind acţiunile cele mai frecvent întâlnite la toate nivelele.
La începători unde nu există specializarea pe posturi se realizează prin
pasă înaltă sau medie din zona 3 spre zona 4 sau 2. La avansaţi ridicarea
se poate executa de pe orice zona a liniei I. Se pot sistematiza în funcţie de

30
Exerciţii pentru învăţarea acţiunilor colective de atac simple formate din două
lovituri pentru lecţia de educaţie fizică

Joc cu efectiv redus, pe teren cu dimensiuni reduse pentru exersarea combinaţiilor

simple de atac

31
CURS NR. 9
4.3.3.TACTICA COLECTIVĂ ÎN APĂRARE

Caracteristic pentru jocul de volei este faptul că în apărare jucătorii au de

acoperit o suprafaţă destul de mare, fapt care solicită nu numai aptitudini motrice
şi deprinderi bine consolidate, dar şi cunoştinţe teoretice şi capacitatea de a
anticipa acţiunile de atac ale adversarului pentru a aprecia corect direcţia,
traiectoria şi forţa cu care vine mingea.
În cadrul lecţiei de educaţie fizică la clasele mici şi la nivelul începătorilor
când atacul are intensitate redusă, se foloseşte tactica colectivă în apărare fără
blocaj. Jucătorii sunt dispuşi în teren în aşa fel încât să se acopere tot spaţiul şi să
se asigure preluarea mingii. Aşezarea în teren este asemănătoare ce cea folosită
la preluarea serviciului.
Pe măsură ce creşte nivelul de performanţă aspectele legate de tactica
colectivă devin mai complicate. Primul aspect al tacticii colective în apărare este
DUBLAREA ATACULUI. Regula de bază pentru această situaţie este: cei mai
apropiaţi coechipieri se plasează în poziţie joasă în apropierea jucătorului care
atacă, indiferent de zonă, asigurând dublarea pentru situaţiile în care blocajul
împiedică trecerea ei în terenul advers. Ridicătorul este primul care efectuează
dublajul atacului.
Apărarea este prezentă în joc în situaţiile de preluare a serviciului despre
care au fost expuse explicaţiile necesare în punctul anterior şi de PRELUARE A
ATACULUI. În acest caz sunt necesare mai multe măsuri de organizare şi
coordonare a acţiunilor tuturor jucătorilor, încadrate într-un sistem de apărare.
La această oră sunt folosite trei sisteme de bază:
* Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 avansat - cel mai
vechi sistem de apărare cu o largă aplicare şi în prezent datorită
eficienţei cu care rezolvă sarcinile defensive. Este folosit mai ales de
echipele de avansaţi şi cele feminine, atunci când jucătorul
ridicător-coordonator se află în linia a II-a. În aşezarea iniţială,
jucătorul din zona 6est avansat cu 2-3 metri în mijlocul terenului,
jucătorii din zonele 2 şi 4 sunt aşezaţi în apropierea liniilor laterale,
iar jucătorii din zonele 1 şi 5 apropiaţi de axa longitudinală a
terenului. Dublarea atacului şi a blocajului se face permanent
de către jucătorul din zona 6.
Avantajele acestui sistem constă în faptul că jucătorii au
sarcini precise ( fie numai de asigurare a blocajului fie de apărare în
linia a II-a), jucătorul din zona 6 asigură un dublaj bun, necesită mai
puţine deplasări în teren, este ficient dacă echipa are un blocaj
colectiv înalt şi uşurează construcţia atacului.
Dezavantajele sunt legate de faptul că devine eficient în
situaţia blocajului individual, în faţa unui joc în viteză, în cazul
atacurilor de la distanţă şi a mingilor plasate între linii.
* Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 retras - este
folosit de echipele de avansaţi şi performanţă, caracteristica
sistemului fiind dată de faptul că jucătorul din zona 6 (care de obicei
este înlocuit de un jucător „libero") este ultimul apărător, fiind
plasat aproape de linia de fund a terenului. Este un sistem elastic cu
mai multe variante în ceea ce priveşte deplasările jucătorilor din
linia I şi linia a II-a. Dublarea se face de către jucătorul din zona 1
sau 5 în funcţie de zona de unde se atacă, respectiv se blochează.
Avantajele acestui sistem sunt evidente când se foloseşte blocajul
individual (situaţie frecventă în faţa unui atac combinativ şi
desfăşurat în viteză), favorizează poziţia ridicătorului care face
intrare. Dezavantajele constă în neacoperirea unei suprafeţe
destul de mari din mijlocul terenului şi distanţele mari pe care le au

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 avansat - aşezare iniţială

33
Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 avansat - un jucător la blocaj

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 avansat - doi jucători la blocaj

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 avansat - trei jucători la blocaj

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 retras - aşezare iniţială

34
Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 retras - un jucător la blocaj

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 retras - doi jucători la blocaj

Sistemul de apărare cu jucătorul din zona 6 retras - trei jucători la blocaj

Sistemul de apărare „pe culoare"-aşezare iniţială

35
Sistemul de apărare „pe culoare"- un jucător la blocaj

Sistemul de apărare „pe culoare"- cu doi jucători la blocaj

Sistemul de apărare „pe culoare"- cu trei jucători la blocaj

CURS NR. 10

5. IDENTIFICAREA ŞI PROMOVAREA TALENTULUI ÎN VOLEI

Talentele sportive se dezvoltă şi se perfecţionează numai în procesul de

învăţare, pregătire şi antrenament. O importanţă decisivă în dezvoltarea talentului
revine formării unei motivaţii stimulative pentru practicarea sportului.
Talentul sportiv poate fi definit prin existenţa unor predispoziţii peste
medie pentru înalta performanţă. În exprimarea talentului sportiv joacă un rol
important următorii factori:

Proporţiile corporale armonioase pot fi apreciate folosind Indicele Adrian

Ionescu: I.AI = Bust-Statură/2 (normal 3-4 pentru băieţi, 4-5 pentru fete)
Anvergura care denotă braţe lungi, cu pârghii consolidate este un indiciu
important în orientarea copiilor spre volei. Valorile normale ale anvergurii sunt la
13 ani, statura+ 3 cm, dar dimensiunile care depăşesc valorile normale sunt
factori favorizanţi pentru practicarea voleiului.

40
CURS NR. 11

6. JOCUL DE VOLEI ÎN LECŢIA DE EDUCAŢIE FIZICĂ

În programa şcolară jocul de volei este prezent alături de celelalte jocuri

sportive ca mijloc de realizare al obiectivelor educaţiei fizice şcolare la toate
clasele.
Folosirea în lecţia de educaţie fizică a acţiunilor specifice jocului de volei,
precum şi a jocului integral trebuie să asigure în primul rând îndeplinirea
obiectivelor educaţiei fizice şcolare, şi anume:
* dezvoltarea multilaterală a personalităţii elevilor;
* întărirea sănătăţii şi mărirea capacităţii de efort;
* dezvoltarea calităţilor motrice de bază;
* dobândirea unui sistem de deprinderi, priceperi şi cunoştinţe motrice;
* formarea capacităţii de practicare sistematică şi independentă a exerciţiilor
fizice în timpul liber tot timpul vieţii.
O serie de caracteristici ale jocului de volei, printre care faptul că
necesită un spaţiu redus, instalaţii puţine şi simple, precum şi acela că poate fi
practicat după însuşirea a una sau două dintre acţiunile principale ale jocului
(lovirea de sus şi de jos), recomandă voleiul ca pe un mijloc al educaţiei fizice
şcolare dintre cele mai eficiente, el fiind în acelaşi timp unul din jocurile sportive
care se bucură de mare popularitate în rândul elevilor de toate vârstele.
Sistemele de acţionare bazate pe structuri motrice ale jocului de volei pot fi
prezente în aproape toate părţile (verigile) lecţiei de educaţie fizică. Folosirea lor
este benefică pentru elevi, contribuind atât la rezolvarea sarcinilor legate de
dezvoltarea fizică armonioasă (tonificarea musculaturii extensoare a spatelui,
tonificarea articulaţiilor şi ligamentelor), dezvoltarea calităţilor motrice de bază
(în special viteza, detenta şi îndemânarea) cât şi la formarea unor deprinderi şi
priceperi motrice specifice.
Programa şcolară prevede la capitolul dedicat dezvoltării calităţilor motrice
folosirea acţiunilor specifice voleiului pentru dezvoltarea vitezei, al unor structuri
ale jocului pentru dezvoltarea îndemânării şi a jocurile pregătitoare şi sportive
pentru dezvoltarea rezistenţei.
Prevederile programei şcolare actuale cu privire la jocul de volei se referă
la însuşirea acţiunilor tehnico-tactice de bază ale jocului şi formarea capacităţii de
aplicare a acţiunilor de bază în joc cu efectiv redus şi reguli simplificate, în clasele
a V-a, a VI-a respectiv capacitatea de a desfăşura joc bilateral cu efectiv complet
şi cu respectarea principalelor reguli, începând din clasa a VII-a.
Cerinţele programei sunt după părerea noastră cerinţe minime care pot fi
realizate în condiţiile oricărei şcoli, iar în funcţie de anumiţi factori care ţin atât de
condiţiile materiale cât şi priceperea profesorului aceste cerinţe pot fi depăşite,
la acţiunile prevăzute în programă se pot adăuga şi altele precum: serviciul de
sus, lovitura de atac pe alte direcţii decât cea a elanului, blocajul colectiv,
autodublajul.
Pentru a asigura o instruire eficientă profesorul va avea în vedere factorii
limitativi care pot apare în cadrul instruirii şi va lua măsuri de înlăturare a
acestora. Dintre factorii limitativi care pot împiedica realizarea obiectivelor
amintim:
* neasigurarea materialul didactic, în special al unui număr suficient de mingi ;
* însuşirea necorespunzătoare a celor două acţiuni de bază: lovirea de sus şi de
jos a mingii;
* atenţie insuficientă acordată instruirii acţiunii de organizare a celor trei lovituri:
preluare, ridicare şi trecere peste fileu a mingii;
* instruirea nu se face global sau se folosesc exerciţii şi forme de organizare a
colectivului puţin eficiente, fără corespondenţă cu jocul;
* folosirea acţiunilor de joc în lecţie , fără ca acestea să fie aplicate în joc
bilateral;

6.1. METODOLOGIA PREDĂRII JOCULUI DE VOLEI ŞI FORMELE DE

ORGANIZARE A COLECTIVULUI ÎN LECŢIE

Explicarea şi demonstrarea acţiunii se vor realiza în condiţii cât mai

apropiate de cele ale jocului, insistându-se mai ales pe demonstrare, cu accent pe
ansamblul acţiunii şi sublinierea momentelor "cheie". Pe parcursul exersării se va
reveni cu explicaţii în funcţie de necesităţile concrete ale colectivului.
Acţiunile de bază se vor preda folosindu-se metoda globală, iar mijloacele
folosite vor fi alese după criteriul eficienţei şi a legăturii lor cu structura jocului.
Exersarea în condiţii uşurate va fi şi ea prezentă, mai ales în etapa de învăţare,
locul ei fiind apoi luat din ce în ce mai mult de exersarea în condiţii apropiate de
joc în etapa de fixare şi consolidare. Lucrul pe părţi se foloseşte mai ales pentru
exersarea unor aspecte dominante din tehnica de execuţie sau în cazul în care se
observă dificultăţi de însuşire corectă a mecanismului mişcării.
Metoda exersării frontale, cu tot colectivul clasei este recomandată ca fiind
cea mai potrivită cu condiţiile lecţiei de educaţiei fizică. Dar pentru a fi eficientă
este obligatoriu ca numărul de mingi să fie suficient, adică o minge la 2-4 elevi.
Se poate folosi şi lucrul pe ateliere şi pe grupe valorice dar numai în cazul
în care colectivul este bine instruit şi disciplinat.
Circuitul, ca metodă de exersare se poate utiliza pentru consolidarea unor
deprinderi şi mai ales pentru dezvoltarea calităţilor motrice.

42
În lecţia de educaţie fizică se pot introduce şi forme de autopregătire şi
autoconducere pe fondul unei bune discipline la nivelul clasei şi cu ajutorul unor
elevi-instructori special pregătiţi.
De asemenea se recomandă organizarea clasei pe grupe (echipe) stabile
atât pe parcursul lecţiilor cât şi a desfăşurării unor minicompetiţii.
6.2. INDICAŢII PENTRU CICLUL LICEAL

Obiectivul principal la acest nivel este exersarea acţiunilor de bază în

vederea aplicării lor cât mai repede în cadrul jocului bilateral.
Capacitatea motrică a elevilor la această vârstă este bine dezvoltată aşa
că accentul se pune pe:
* exersarea globală a acţiunilor şi finalizarea lor, aspectul tehnic al execuţiei
interesând mai puţin.
* exersarea în structuri de acţiuni după modelul jocului, cu preocupare
specială pentru realizarea continuităţii în organizarea celor trei lovituri şi
trecerea mingii peste plasă
Atenţie deosebită se acordă elementelor de întrecere şi organizării de
competiţii :
* jocuri cu efectiv redus pe teren cu dimensiuni reduse
* jocuri cu efective inegale
* competiţii în care să se realizeze solicitarea diferenţiată: efective inegale,
jocuri cu handicap etc.
* instruirea elevilor pentru cunoaşterea regulamentului de joc, a cerinţelor
organizării unor competiţii, în vederea creşterii gradului de implicare în
procesul de organizare şi conducere a competiţiilor şcolare.
Pentru obţinerea unor rezultate eficiente se va face tratarea diferenţiată a
colectivului prin organizarea unor grupe valorice.

CURS NR. 12
6.3.MODELE DE JOC INTERMEDIARE ŞI FINALE PENTRU CICLUL
GIMNAZIAL ŞI LICEAL

Stabilirea clară a modelului de joc constituie o cerinţă de bază a obţinerii

performanţelor la orice nivel de pregătire. El trebuie să cuprindă dispozitivele de
aşezare în teren la primirea şi efectuarea serviciului şi acţiunile de bază în atac şi
apărare.
Modelele intermediare trebuie să fie stabilite în concordanţă cu modelul final.
În pregătire se va acorda atenţie mărită acţiunilor de bază, acţiunile introduse
suplimentar vor fi folosite pe linia pregătirii individualizate, în cazurile în care
colectivul are un bun nivel de pregătire sau pentru anumiţi elevi care au un grad
de dezvoltare al calităţilor şi al deprinderilor motrice mai dezvoltat.
* Model de joc pentru clasa a VI- a - joc 4x4 pe teren redus - dispozitivul la
primirea serviciului - trei jucători în semicerc, al patrulea la fileu. Serviciu de
jos sau prin lovire de sus cu două mâini.
* Model de joc pentru clasa a VII- a - joc 6x6, fără blocaj, preluarea serviciului în
formaţie de semicerc sau "W" cu cinci jucători, jucătorul din zona 3 lângă fileu.
Serviciu de jos din faţă sau de sus din faţă ( în funcţie de nivelul colectivului cu
permisiunea de a servi din interiorul terenului). Organizarea celor trei lovituri:
preluarea serviciului, ridicarea înainte şi peste cap, trecerea mingii peste fileu
de către jucătorii din zonele 2 şi 4 cu o mână sau două mâini din săritură.
Apărarea, fără blocaj, cu jucătorii din zonele 2 şi 4 în urma liniei de trei metri,
jucătorul din zona 6 avansat spre mijlocul terenului, extremele din linia a doua
mai retrase.
* Model de joc pentru clasa a VIII-a (model final pentru ciclul gimnazial) - joc 6 x
6 cu blocaj individual la corespondent şi dublarea blocajului de către jucătorul
cel mai apropiat. Preluarea serviciului în cinci jucători în formaţie de "W", cu
jucătorul din zona 2 lângă fileu (ridicător). Serviciul de sus din faţă.
Organizarea celor trei lovituri: preluarea serviciului spre ridicător în zona 2,
ridicarea înainte scurtă şi lungă, trecerea mingii peste fileu de către jucătorii

6.4. JOCURI PREGĂTITOARE

ECHIPA REPREZENTATIVĂ ŞCOLARĂ

Activitatea de pregătire a echipelor şi chiar participarea la unele întreceri

se poate realiza în parte prin activitatea independentă a elevilor. În general se
recomandă ca instruirea echipelor reprezentative şcolare să fie realizată prin lecţii
speciale de antrenament sportiv, dar la creşterea eficienţei acestor lecţii de
activităţi sportive. Ele sunt activităţi îndrăgite de elevi şi ar trebui să fie organizate
în număr cât mai mare la nivelul şcolilor de toate gradele.
Pentru profesori, competiţiile oferă de asemenea cea mai bună ocazie de
verificare a metodelor şi mijloacelor utilizate în procesul de instruire.
Competiţiile cu caracter amical se pot organiza la nivelul claselor, a şcolii,
sau între echipele reprezentative ale unor unităţi şcolare din localitate, iar cele
oficiale sunt organizate de Inspectoratele şcolare, Ministerul Educaţiei Naţionale,
Federaţia Română de Volei şi nou înfiinţata Federaţie a Sportului Şcolar şi
Universitar.
Pentru reuşita unei competiţii este necesar ca ea să se desfăşoare în condiţiile
unui regulament elaborat în prealabil. Acest regulament va cuprinde toate datele
legate de acţiunea respectivă, referindu-se la următoarele aspecte:
* Denumirea competiţiei, scopul, durata, organizatorii, categoriile de
jucători care au drept de participare
* Sistemul de disputare, modul de alcătuire al clasamentului
* Termenele de înscriere
* Premiile, titlurile care se vor acorda câştigătorilor şi participanţilor.
Pentru organizarea unor competiţii importante, se vor organiza mai multe
comisii care să poată rezolva anumite probleme şi să asigure buna desfăşurare în
conformitate cu regulamentul: comisia de organizare, comisia administrativă,
comisia tehnică.
CURS NR. 13

6.6. SISTEME DE DISPUTARE A COMPETIŢIILOR ŞCOLARE

Competiţiile şcolare de volei se pot disputa sub forma turneelor sau în

sistem eliminatoriu. În sistemul turneu, fiecare echipă se întâlneşte pe rând cu
toate celelalte echipe. Avantajul acestei forme de disputare este faptul că există o
continuitate în pregătire, iar aprecierea valorii se face după disputarea unui număr
mai mare de meciuri.
Programarea jocurilor în sistem turneu se face după o formulă prestabilită,
numită formula "Berger". Această formulă asigură pentru fiecare echipă
defăşurarea alternativă a jocurilor pe teren propriu şi în deplasare.
Modul concret de folosire al acestei formule este următorul:
* Prin tragere la sorţi, fiecare echipă primeşte un număr, de la 1 la n ( n=
numărul total al echipelor participante)
* Dacă "n" este un număr par, competiţia se va desfăşura pe parcursul a "n-
1" etape, iar dacă "n" este impar pe parcursul a "n" etape, iar numărul
total al meciurilor va fi de " n(n-1)
* Numărul de ordine par cel mai mare este luat ca bază şi va fi trecut în
tabel în stânga ( joc în deplasare) în etapele cu număr impar şi în dreapta
(joc pe teren propriu ) în etapele cu număr par. Astfel pentru un turneu cu
8 echipe vom avea următoarea situaţie:

45
Etapa I 1-8 Etapa II 8-5 Etapa III 2-8 Etapa IV 8-6 Etapa V 3-8
Etapa VI 8-7 Etapa VII 4-8
* În continuare se vor programa celelalte echipe astfel: când cifra mai mică
este în stânga se continuă de sus în jos cu următoarele în ordine
crescătoare, iar când aceasta este în dreapta se continuă trecând tot în
partea stângă următoarea cifră mai mare:
Etapa Etapa Etapa III Etapa IV Etapa V Etapa VI Etapa VII
I II
1- 8 8-5 2-8 8-6 3-8 8-7 4-8
2-7 6-4 3-1 7-5 4-2 1-6 5-3
3-6 7-3 4-7 1-4 5-1 2-5 6-2
4-5 1-2 5-6 2-3 6-7 3-4 7-1

* Atunci când numărul echipelor înscrise este impar, programarea se

face pentru numărul par imediat următor, iar echipa programată să
joace cu acest număr, nu va juca în etapa respectivă.
* Clasamentul se întocmeşte adunând punctele obţinute de fiecare
echipă în toate meciurile ( se acordă 2 puncte pentru victorie, un
punct pentru înfrângere, 0 puncte pentru neprezentare). Dacă
există echipe cu acelaşi număr de puncte, se ia în considerare
setaverajul( cifra obţinută prin împărţirea numărului de seturi
câştigate la numărul de seturi pierdute), iar dacă egalitatea persistă
şi în acest caz, se va lua în calcul punctaverajul, care se obţine în
acelaşi mod.
Sistemul eliminatoriu se foloseşte atunci când numărul echipelor
participante este mare, iar timpul afectat competiţiei este limitat. Dacă numărul
echipelor este par, toate echipele vor juca prima etapă, în ordinea tragerii la sorţi
a numărului de ordine. Dacă numărul echipelor este impar, programarea jocurilor
se face folosind următoarea formulă: (A- 2 n) x 2 = R, unde A reprezintă numărul
echipelor, n este puterea la care ridicând cifra 2 se obţine un număr mai mic, dar
cel mai apropiat de A, iar R reprezintă numărul echipelor care vor juca în primul
tur.

6.7. ACTIVITATEA PROFESORULUI ÎN PREGĂTIREA ECHIPEI

REPREZENTATIVE A ŞCOLII

Pe lîngă activitatea de selecţie şi de instruire a elevilor care fac parte din

echipa reprezentativă a şcolii, profesorul de educaţie fizică trebuie să desfăşoare
şi alte activităţi specifice pregătirii şi participării la competiţii.
Aceste activităţi sunt legate de momente diferite ale desfăşurării
competiţiilor: înainte de meci, în timpul meciului şi după încheierea meciului.
Pentru fiecare joc, înainte cu o zi sau două, profesorul va organiza o
discuţie cu componenţii echipei în care, împreună cu aceştia va analiza la un nivel
accesibil, concepţia de joc a viitorului adversar , sistemul de atac şi de apărare,
punctele forte şi cele vulnerabile ale acestuia. În funcţie de aceste aspecte va
stabili tactica echipei, formaţia de bază şi sarcinile de joc pentru fiecare jucător.
Se va anunţa locul şi ora de disputare a jocului, echipamentul de joc şi
eventual alte aspecte organizatorice: locul de adunare, actele de identitate, etc.
În şedinţa de pregătire a jocului, profesorul mai poate da indicaţii legate de
alimentaţie, odihnă şi alte aspecte ale refacerii.
De asemenea această întâlnire poate fi un bun prilej de întărire a pregătirii
psihologice, de dezvoltare a spiritului de echipă şi a dorinţei de victorie.
Înainte de începerea meciului, profesorul rezolvă problemele
organizatorice (prezentarea actelor de legitimare pentru completarea foilor de
arbitraj), organizează şi supraveghează pregătirile echipei. Încălzirii i se va
acorda atenţie deosebită, pentru că efectuarea ei în condiţii improvizate sau într-
un timp insuficient poate compromite din start şansele echipei.

CURS NR. 14

7. NOŢIUNI DE REGULAMENT

51
Terenul de volei

53

# data[].attributes.attachment_link.description
CATEDRA DE JOCURI SPORTIVE CURS DE VOLEI CLUJ-NAPOCA 2007 INTRODUCERE Sport, conţinutul său fiind structurat în concordanţă cu obiectivele şi cerinţeleprogramei analitice de la această disciplină. Pentru că jocul de volei, alături deatletism, gimanstică şi celelalte jocuri sportive reprezintă un mijloc principal derealizarea a obiectivelor educaţiei fizice şcolare, accentul este pus pe metodologiade predare a jocului în cadrul lecţiilor de educaţie fizică.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pallavolo U13 femminile - Easyvolley  vs  Polar Volley Carate