# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Профспілка працівників освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
9 листопада українці у всьому світі відзначають надзвичайно важливе свято - День української писемності та мови.

Це свято започаткували ще у 1997 році, коли президент України Леонід Кучма на підтримку ініціативи громадських організацій та з урахуванням важливої ролі української мови у консолідації українського суспільства видав Указ № 1241/97 "Про День української писемності та мови".

Дата Дня української мови та писемності припадає на православне свято - День вшанування преподобного Нестора-літописця - послідовника творців слов'янської писемності Кирила і Мефодія. Адже дослідники вважають, що саме з його праці розпочинається писемна українська мова.

Упродовж століть українська мова, так само як і її носії - український народ, зазнавала суттєвих утисків і заборон з боку різних держав.

Однак попри це, з кожним роком українська мова розквітає: носіїв рідної мови стає дедалі більше, молодь все частіше популяризує українську в соцмережах та спонукає до її вжитку у мовленні. І сьогодні українською мовою розмовляють понад 45 мільйонів людей.

За останніми дослідженнями Фонду "Демократичні ініціативи" імені Ілька Кучеріва спільно із Центром Разумкова - 78% українців вважають своєю рідною мовою українську.

Давньогрецький філософ Сократ закарбував у віках мудрість: "Заговори, щоб я тебе побачив". Саме в розмові людина виявляє свою приналежність до певної культури.
Друзі, говорімо українською, щоб нас побачив світ, побачив успіх України, її духовні та інтелектуальні надбання! Вчімо українську та шануймо її!

# data[].attributes.attachment_link.title
Сьогодні - День української писемності та мови " Профспілка працівників освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.description
9 листопада українці у всьому світі відзначають надзвичайно важливе свято - День української писемності та мови. Це свято започаткували ще у 1997 році, коли президент України Леонід Кучма на підтримку ініціативи громадських організацій та з урахуванням важливої ролі української мови у консолідації

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Державна прикордонна служба України

# data[].attributes.attachment_link.title
З Днем української мови та писемності!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З нагоди Дня писемності зібрали для вас вислови, цитати та афоризми про мову від відомих українських письменників, які звертаються до кожного з нас. Ці влучні висловлювання треба знати!
Збережіть собі ці красиві цитати про мову та плекайте рідне слово!

Вислови і цитати про мову

Мов поганих не існує в світі, є лише погані язики (А. Бортняк).

***

Чужу мову можна вивчити за шість років, а свою треба вчити все життя (Франсуа Вольтер).

***

У мові, як загалом у природі, все живе, все рухається... (Ян Нецислав Бодуен де Куртене).

***

Щоб любити - треба знати, а щоб проникнути в таку тонку й неосяжну, величну й багатогранну річ, як мова, треба її любити (Василь Сухомлинський).

***

Народ, що не усвідомлює значення рідної мови для свого вищого духовного життя і сам її покидає й відрікається, виконує над собою самовбивство (Шафраник).

***

Хто не любить своєї рідної мови, солодких святих звуків свого дитинства, не заслуговує на ім'я людини (Й. Г. Гердер).

Це цікаво: Вірші про рідну мову - найкращі поезії

Висловлювання відомих людей про мову

Раби - це нація, котра не має Слова. Тому й не зможе захистить себе (Оксана Пахльовська).

***

Найбiльше i найдорожче добро кожного народу - це його мова, та жива схованка людського духу, його багата скарбниця, в яку народ складає і своє авнє життя i своï сподiванки, розум, досвiд, почування (Панас Мирний).

***

Мова - це не просто спосiб спiлкування, а щось бiльш значуще. Мова - це всi глибиннi пласти духовного життя народу, його iсторична пам'ять, найцiннiше надбання вiкiв, мова - це ще й музика, мелодика, фарби, буття, сучасна, художня, iнтелектуальна i мисленнєва дiяльнiсть народу (Олесь Гончар).

***

Рiдна мова на чужинi ще милiшою стає (Павло Грабовський).

***

Мова - далеко не тільки "засіб спілкування", тобто передачі "вже готових думок", як нас усіх учили в імперській школі. Куди серйозніша її місія - бути способомнародження тих думок: коли "нема мови", людині просто-напросто "нема чим думати" (Оксана Забужко).

***

"Мова - втілення думки. Що багатша думка, то багатша мова. Любімо її, вивчаймо її, розвиваймо її! Борімося за красу мови, за правильність мови, за приступність мови, за багатство мови... (Максим Рильський).

Вислови про мову від українських письменників

***

Яке прекрасне рідне слово!
Воно - не світ, а всі світи (Володимир Сосюра).

***

Запашна, співуча, гнучка, милозвучна, сповнена музики і квіткових пахощів - скількома епітетами супроводяться визнання української мови... Той, хто зневажливо ставиться до рідної мови, не може й сам викликати поваги до себе (Олесь Гончар).

***

Без усякої іншої науки ще можна обійтися, без знання рідної мови обійтися не можна (Олександр Олесь).

***

Мова росте елементарно, разом з душею народу (Іван Франко).

***

Вислови Тараса Шевченка про мову
***

Ну що б, здавалося, слова...
Слова та голос - більш нічого.
А серце б'ється - ожива,
Як їх почує!..

***

І возвеличимо на диво
І розум наш, і наш язик...

***

Мова рідна,
слово рідне,
хто вас забуває,
той у грудях не серденько,
тільки камінь має.

***

Не одцуравсь того слова,
Що мати співала,
Як малого повивала.

***

А на москалiв не вважайте, нехай вони собi пишуть по-своєму, а ми по-своєму. У ïх народ i слово, i у нас народ i слово. А чиє краще, нехай судять люди ("Передмова до нездійсненного видання "Кобзаря").

***
5 висловів про мову від Ліни Костенко
***

Сім'я вже ж вільна і нова.
Та тільки мати ледь жива.
Вона була б і вмерла вже не раз,
Та все питає, і на смертнім ложі,
а де ж те Слово,
що його Тарас
коло людей поставив на сторожі?!.

***

Мова - це також обличчя народу, воно тяжко спотворене.

***

Нації вмирають не від інфаркту. Спочатку їм відбирає мову. Ми повинні бути свідомі того, що мовна проблема для нас актуальна і на початку ХХІ століття, і якщо ми не схаменемося, то матимемо дуже невтішну перспективу.

***

У всіх народів мова - це засіб спілкування, у нас це - фактор відчуження. Не інтелектуальне надбання століть, не код порозуміння, не першоелемент літератури, а з важкої руки Імперії ще й досі для багатьох - це ознака націоналізму, сепаратизму, причина конфліктів і моральних травм. Людина розмовляє рідною мовою, а на неї озираються (...)

***

Вірш Ліни Костенко про мову
3 вислови про рідне слово від Лесі Українки
***

Слово - то мудрості промінь,
слово - то думка людська.

***

Слово, чому ти не твердая криця,
Що серед бою так ясно іскриться?
Чом ти не гострий, безжалісний меч,
Той, що здійма вражі голови з плеч?

***

Хто нікчемну душу має, то така ж у нього мова.

***

А ось цікаве відео про колоритні компліменти українською мовою:

Читайте також: Вірші про кохання Ліни Костенко

Читай максимум цікавих новин у Viber

# data[].attributes.attachment_link.title
Крилаті вислови і цитати про українську мову, які актуальні досі - Радіо Максимум

# data[].attributes.attachment_link.description
З нагоди Дня писемності зібрали для вас вислови, цитати та афоризми про мову від відомих українських письменників, які звертаються до кожного з нас. Ці влучні висловлювання треба знати! Збережіть собі ці красиві цитати про мову та плекайте рідне слово! Мов поганих не існує в світі, є лише погані язики (А.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[додати інший файл чи обкладинку цього твору]

Написано:
2002 року

Джерело:
LoxNessi (Garuda)+Benoni+mirabel.lv

Розділ: Наукова

Твір додано:
05.07.2018

Твір змінено:
05.07.2018

Завантажити:
djvu (11.9 МБ) fb2.zip (2 МБ)

Опис:
Зеров, Микола.
Українське письменство / Упоряд. М. Сулима; Післям. М. Москаленка.- К.: Вид-во Соломії Павличко ''Основи", 2002.- 1301 с. ISBN 966-500-019-5

У виданні вперше зібрано більшу частину праць із літературознавства та історії нашого письменства, що вийшли з-під пера Миколи Зерова (1890-1937) - видатного українського вченого, поета і перекладача, чий творчий доробок, за словами Євгена Сверстюка, залишається монолітним і дорогоцінним уламком храму української культури.

Зміст:
[натисніть, щоб розгорнути]

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронні книжки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронні книги

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронна література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книжки онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книжки скачати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книги онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книги скачати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські книги

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські тексти

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Микола Зеров

# data[].attributes.attachment_link.title
Українське письменство - Микола Зеров - Тека авторів - Чтиво

# data[].attributes.attachment_link.description
додати інший файл чи обкладинку цього твору] Написано: 2002 року Джерело: LoxNessi (Garuda)+Benoni+mirabel.lv Розділ: Наукова Твір додано: 05.07.2018 Твір змінено: 05.07.2018 Завантажити: djvu (11.9 МБ) fb2.zip (2 МБ) Опис: Зеров, Микола. Українське письменство / Упоряд. М. Сулима; Післям. М. Москаленка.- К.: Вид-во Соломії Павличко ''Основи", 2002.- 1301 с.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Книга містить нариси життя і діяльності видатних особистостей неукраїнського походження, які позитивно вплинули на визнання, утвердження і розвиток української мови та її літературної форми. Видання адресоване широкому колу читачів, які цікавляться історичним шляхом української мови.

Показати повністю

# data[].attributes.attachment_link.title
Книга " Історія української мови" - Ярослав Радевич-Винницький, купити за ціною 238 на YAKABOO: 978-617-629-513-6

# data[].attributes.attachment_link.description
Книга містить нариси життя і діяльності видатних особистостей неукраїн­ського походження, які позитивно впли­нули на визнання, утвердження і розвиток української мови та її літературної форми. Видання адресоване широкому колу читачів, які цікавляться історичним шляхом української мови. Показати повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Після краху тоталітарного комуністичного режиму в умовах національного відродження й відновлення української державності, цілком природно, значно зріс суспільний інтерес до історії України й особливо - до походження та історії української мови як основної ознаки нашої нації.

Коли йдеться про виникнення української мови, у свідомості переважної більшості зацікавлених громадян вона часто асоціюється із сучасною літературною мовою, тобто тією, яка щодня звучить по радіо й телебаченню, яку вивчають у школах, якою друкують книжки, газети й часописи і т. ін. Проте слід пам'ятати, що національна мова - це не тільки спільна для всієї нації літературна мова, опрацьована майстрами художнього слова, але й мова народна, що має діалектні відмінності на різних територіях України.

Щодо походження сучасної української літературної мови жодних проблем немає: загальновідомо, що її започаткував І. Котляревський творами "Енеїда", "Наталка Полтавка" та "Москаль-чарівник", а її основоположником став Т. Шевченко. Вони почали писати свої твори народною мовою на основі українських середньонаддніпрянських говорів. До І. Котляревського і Т. Шевченка в Україні були дві літературні мови: церковнослов'янська, запозичена від болгар разом із прийняттям християнства, і староукраїнська писемно-літературна мова (ХІІІ - ХVІІІ ст.). На давній Русі також було дві літературні мови. Поряд з церковнослов'янською виникла на її основі також давньокиївська (інша назва - давньоруська) писемна мова зі значним впливом місцевих мовних особливостей. Її використовували для світських потреб - у державному управлінні, у князівських канцеляріях, літописах, в оригінальних і перекладних художніх творах тощо. Цією мовою були створені "Повість минулих літ", "Слово про Ігорів похід", "Руська Правда" та багато інших.

Після занепаду Київської Русі давньокиївська (давньоруська) мова і далі вживалася на її колишній території, але в українських князівствах вона зазнала ще більших впливів народнорозмовної мови, через що витворився її своєрідний варіант - староукраїнська писемно-літературна мова, що функціонувала в Україні аж до кінця ХVІІІ ст.

Отже, цілком зрозуміло, що коли ми говоримо про давність української мови і шукаємо її коріння в глибині століть, ідеться не про її давній або сучасний літературні варіанти, а про народне мовлення, тобто про народні діалекти. Сaме в народному мовленні виникли ті специфічні фонетичні, граматичні й лексичні риси, які згодом стали характерними особливостями української мови. Таким чином, дослідити походження української мови - це насамперед з'ясувати послідовність, місце і час виникнення окремих українських діалектних рис, що поступово склали специфічну мовну систему, середньонаддніпрянський варіант якої став основою сучасної української літературної мови.

Поява будь-якої мови - це не подія, а тривалий процес, що відбувається протягом кількох століть. Оскільки мова є невід'ємною ознакою етносу, вона формується разом з відповідним етносом. Встановлення науковими методами віку етносу, як і будь-якого суспільно-історичного явища (держави, міста, культурно-історичного регіону тощо) передбачає необхідність довести неперервність його життя від припущуваного часу його виникнення. Сaме завдяки неперервності етнокультурного розвитку зберігається генетичний зв'язок між окремими фазами розвитку культури та мови даного етносу протягом усього його життя.

Науково доведена й підтверджена безсумнівними археологічними матеріалами неперервність розвитку матеріальної культури на протоукраїнських землях приблизно від VІ ст. н. е., тобто за останні 1500 років. Отже, й історію українців як окремого етносу та української мови є підстави починати від середини І тис. н. е.

До VІ ст. н. е. більшу частину території сучасної України та Польщі заселяли ранньослов'янські (інша назва - праслов'янські) племена, що мали більш-менш однорідну матеріальну та духовну культуру й розмовляли близькоспорідненими діалектами з багатьма спільними рисами, які в науці дістали назву "праслов'янська мова". Починаючи з І-ІІ ст. н. е. ця праслов'янська етномовна спільність поступово занепадала і на середину VІ ст. н. е. остаточно розпалася. Відтоді почали формуватися окремі слов'янські етноси. Паралельно з цим занепала і колись могутня Західна Римська імперія, в різних регіонах якої започаткувався й відбувався безперервний розвиток окремих європейських народів - французів, іспанців, англійців, німців, румунів та ін. Разом з утворенням етносів формувалися і їхні мови - часто до появи в них писемності та державності.

Отже, історія українців як окремого етносу та його мови розпочалася синхронно із зародженням і формуванням інших європейських етносів з їхніми мовами.

На території давньої прабатьківщини слов'ян від Вісли й до Середнього Дніпра після розпаду праслов'янської етномовної спільності спочатку утворилися дві групи слов'янських племен - північна (склавини) та південна (анти). Нащадками склавинів стали відомі нам з літопису племена - дуліби, бужани, волиняни, деревляни, сіверяни, північна частина полян, а нащадками антів вважають південних полян, уличів, тиверців, білих хорватів. Усі вони поступово стали територіальними політичними утвореннями державного типу, мали певні етнічні й діалектні особливості. Унаслідок їхньої подальшої консолідації у ІХ ст. н. е. виникла східнослов'янська держава Русь, яку історики ХІХ ст. назвали "Київська Русь". У цій державі, що являла собою нестійкий конгломерат різних слов'янських і неслов'янських племен, вони не втратили своїх етнічних та мовних ознак і не злилися у пропаговану радянськими істориками так звану давньоруську народність з єдиною для всіх давньоруською мовою. Насправді ж такої народності й давньоруської народнорозмовної мови ніколи не було.

Термін "давньоруська мова" має право на існування, але вживати його правомірно лише щодо писемно-літературної мови, яка, поряд із церковнослов'янською (мовою православної церкви), обслуговувала всі сфери державного життя і була справді спільною (хоч і з певними регіональними мовними особливостями) для всієї території Київської Русі.

Виникнення окремих східнослов'янських народностей відбувалося не внаслідок поділу так званої давньоруської народності на три частини, а шляхом консолідації кількох суміжних і близькоспоріднених груп східнослов'янських територіально-племінних об'єднань у компактні культурно-етнографічні масиви, що в результаті їх дальшої консолідації поступово переросли в українську, білоруську та російську народності. Цей процес був об'єктивним і не породжувався феодальною роздрібненістю, а лише стимулювався нею, отже, почався значно раніше - з VІ-VІІ ст. Таким чином, традиційне твердження про Київську Русь як "колиску трьох братніх східнослов'янських народів" не має під собою реального наукового ґрунту, - його слід відкинути як ідеологічну вигадку.

Діалектні риси нащадків давніх склавинів стали основою дуже своєрідного північного наріччя української мови, а на основі діалектних особливостей нащадків давніх антів сформувалося південно-західне наріччя. Третє наріччя сучасної української мови - південно-східне досить пізнє, воно виникло в ХVІ-ХVІІ ст. на базі говірок переселенців з Полісся й особливо з Волині та Поділля. Ці переселенці почали з'являтися на Середній Наддніпрянщині починаючи з ХІІІ-ХІV ст., але аж до ХVІ ст. сучасні південно-східні українські землі були переважно диким полем.

Коли ж виникли найхарактерніші мовні ознаки, які становлять специфіку української мови, і з якого часу можна вважати, що українська мова існувала вже як самостійна мовна система?

Виникнення своєрідних фонетичних, граматичних і лексичних особливостей, притаманних українській мові, розтягнулося на тривалий час. Деякі з них з'явилися ще в мовленні давніх східнослов'янських племен, що жили на території сучасної України у спільнослов'янський (праслов'янський) період, інші сформувалися вже після розпаду праслов'янської етномовної спільності (протягом VІ-ІХ ст.), ще інші - в епоху Київської Русі, і значна їх частина - у період нового етапу самостійної історії східнослов'янських мов, тобто після ХІ-ХІІ ст.

Формування й розвиток конкретної мови, зокрема й української, можна умовно порівняти з життям людини, протягом якого вона переживає різні етапи (дитинство - юність - молодість - зрілість), але при цьому залишається тією самою особистістю.

На зорі своєї історії народна українська мова, звичайно ж, істотно відрізнялася від сучасної. На тому етапі в ній ще переважали праслов'янські риси східного ареалу слов'янської прабатьківщини, але поступово з'являлися й нові, які не характеризували жодну з найближчих споріднених з нею мов.

Найдавніші особливості української мови перейшли їй у спадщину від праслов'янської мови, а в інших слов'янських мовах вони замінилися іншими. Це - закінчення -у в родовому відмінку однини іменників чол. роду (солоду, гороху, роду, меду, пороху, гомону), -ові, -єві в давальному відмінку цих самих іменників (Богові, ангелові, синові, домові, змієві, духові), кличний відмінок іменників (владико, Маріє, учителю, жено, друже, княже, Ігорю, брате, земле), закінчення -ої в родовому відмінку прикметників жін. роду (великої, доброї, святої, пагубної), форми 3-ї особи дієслів теперішнього і простого майбутнього часів без кінцевого -ть: (живе, иде, може, поучає, убиває, утворяє), закінчення -мо в дієсловах 1-ї особи множини теперішнього й майбутнього часів (даємо, поставимо, помагаємо, не питаємо) і т. ін.

Українська мова успадкувала від праслов'янської також великий лексичний фонд слів, що стосуються природи, довкілля, побуту, різних сфер повсякденного життя й людської діяльності та матеріальної й духовної культури.

Значна кількість найхарактерніших мовних особливостей, які становлять специфіку української мови, виникла вже після розпаду праслов'янської етномовної спільності, але місце, час і послідовність цього процесу встановити дуже важко. Річ у тому, що найважливіше джерело таких досліджень - найдавніші писемні пам'ятки, які дійшли до нас, датуються аж другою половиною ХІ ст. Ні з Х, ні з першої половини ХІ ст. ніяких писемних джерел ми не маємо, хоч вони, напевне, були, але пропали через війни, грабежі, пожежі і т. ін.

У пам'ятках другої половини XI ст. вже засвідчено чимало українських діалектних особливостей (зокрема, перехід вибухового g у фрикативний h (hолова, ноhа, hородити), злиття голосних ы, і у специфічний український звук и, зближення ненаголошених е-и у вимові слів типу сеило, веисна, веиликий, перехід - ("ятя") в і у словах типу л-съ - ліс, д-дъ - дід, кам-нь - камінь тощо) та ін. Якщо ці діалектні риси широко засвідчені в давньоруських пам'ятках, значить, вони в другій половині ХІ ст. для мовлення тодішніх книжників були вже настільки звичними, що мимоволі, усупереч усім настановам дотримуватися традицій усе ж таки проникали в писемність, а утворювалися вони, звичайно, набагато раніше - десь у період між VІ - Х ст., задовго до того, як були зафіксовані на письмі.

Виразні місцеві українські особливості формувалися також у галузі синтаксису й лексики. Так, наприклад, у пам'ятках ХІ-ХІІ ст. вже засвідчено чимало діалектних слів, які згодом стали характерними особливостями лексичного складу української мови: багно, оболонь, гай, пуща, яр, полонина, гребля, глей, глечик, рінь, багатьє, криниця, сбожьє, жито, кожух, порох (пил), зоря, брехати (гавкати), жадати, тулитися, ховатися і чимало інших.

Проте очевидно, що навіть велика кількість усіх цих місцевих регіоналізмів в українських говорах ще не створювала самостійної, завершеної мовної системи. Їм ще бракувало цілої низки пізніших особливостей, насамперед фонетичних, що були наслідком занепаду дуже коротких голосних о та е, які на письмі позначалися як ъ, ь (у лінгвістиці їх називають зредукованими). Цей процес збігся з епохою феодальної роздрібненості й справедливо вважається найважливішим фонетичним процесом у східнослов'янських говорах, поворотним етапом їхнього розвитку.

Унаслідок занепаду зредукованих ъ та ь виникло чимало фонетичних перетворень, спільних для всіх східнослов'янських діалектів, але значна кількість цих змін у різних діалектних ареалах дала різні результати, що стали новими розрізнювальними особливостями окремих східнослов'янських мов, зокрема, стали притаманними лише українській (деякі - й білоруській) мові. Це перехід о, е в і у нових закритих складах ( во-лъ - віл, ко-нь - кінь, пе-чь - піч), розвиток приставних голосних о, і ( Овруч, олжа, іржа, імла, іржати), поява сполучень -ри-, -ли- у позиції між приголосними ( гриміти, дрижати, кривавий, глитати), поява форм типу відкритий, рий, злий, шия, умийся, зміна приголосних л на ў, що позначався літерою в ( воўна - вовна, воўк - вовк, тоўстий - товстий), пом'якшення приголосних з, ц, с у суфіксах -зький, -цький, -ський ( чорторизький, галицький, польський), подовження приголосних у словах типу життя, зілля, збіжжя, суддя, ніччю тощо. Лише з виникненням цих суто українських (або українсько-білоруських) фонетичних рис українські діалекти набули всіх основних особливостей сучасної української мови як закінченої мовної системи.

Отже, заключним етапом процесу формування української мови як самостійної мовної системи був занепад зредукованих ъ та ь. Цей процес у південно-західних українських говорах завершився в першій половині ХІ ст. В українських північних говорах - протягом першої половини ХІІ ст., а в російських говорах - лише наприкінці ХІІІ ст.

З усього сказаного випливає такий загальний висновок. Формування української мови, як і інших східнослов'янських, почалося ще від праслов'янського періоду й розтягнулося на декілька століть, проте процес становлення східнослов'янських мов не був синхронним. Найраніше він розпочався з української мови через те, що майже вся територія нинішньої України була частиною прабатьківщини слов'ян, а інші східнослов'янські регіони в той час ще були заселені неслов'янськими племенами - балтами та фіно-уграми.

Входження праукраїнської етномовної території до слов'янської прабатьківщини спричинилося до того, що українська мова увібрала в себе значну частину праслов'янської мовної спадщини, яка в інших слов'янських мовах відображена меншою мірою або й зовсім зникла. У протоукраїнських діалектах протягом VІ-ІХ ст. виникло в різний час чимало інших специфічно українських або українсько-білоруських, менше - українсько-російських діалектних особливостей, деякі з них - під впливом інших мов. Цей процес тривав і в епоху Київської Русі, і в наступний період - від ХІV ст. і далі. У ході суспільно-економічного і культурно-політичного розвитку різних українських земель тривало дальше зближення окремих регіонів і консолідація їхнього населення, що завершилося утворенням української народності, а потім і нації.

Григорій ПІВТОРАК,
академік НАН України,
доктор філологічних наук, професор.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська мова: погляд крізь віки

# data[].attributes.attachment_link.description
Після краху тоталітарного комуністичного режиму в умовах національного відродження й відновлення української державності, цілком природно, значно зріс суспільний інтерес до історії України й особливо - до походження та історії української мови як основної ознаки нашої нації.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нестор-літописець

(бл. 1056 - бл.1113)

святий; письменник, літописець

Народився 1056 року в Києві. У той час, коли преподобний Антоній у безмовній тиші печери вимолював прощення для роду людського, а блаженний Феодосій розбудовував монастир, прийшов Нестор сімнадцятирічним юнаком до святої обителі. З молодих літ він явив навики в усіх чернечих чеснотах: у постійному прагненні і дотриманні чистоти тілесної й душевної, в добровільній бідності, глибокому смиренні, безвідмовній покорі, суворому пості, безперервній молитві на вічних рівноангельських подвигах, яскравим прикладом яких служили життя перших святих Печерських - Антонія і Феодосія. Свій постриг Нестор прийняв за ігумена Стефана (1074-1075) і згодом був висвячений на ієродиякона. Маючи перед собою великі праведні діла двох світил Православія, він натхненно возвеличував і прославляв Бога "в тілесі своїм і в душі своїй". З роками гамуючи тілесні пристрасті, чесноти його зростали, але ченцеві хотілося зовсім звільнитися тілесної плоті і досягти абсолютної духовності, аби стати істинним достойником Бога. Він добре пам'ятав слова, сказані самим Господом: "Дух є Бог". Головним його послушенством у монастирі стала книжна справа. "Велика буває користь від учення книжного,- говорив він, - книги наказують і вчать нас шляху до розкаяння, бо від книжних слів набираємося мудрості й стриманості... Той, хто читає книги, бесідує з Богом або святими мужами". Тернистий і багатотрудний свій шлях до істини Нестор яскраво і повно висвітлив у літописних працях. Він завжди виявляє глибоку смиренність та постійно змиряє себе, самохарактеризуючись "недостойним, грубим, ницим та переповненим численних гріхів". Історія безпомилково розставляє свої оцінки, а особливо - духовна. Преподобний Нестор належить до найосвіченіших людей Київської Русі кінця XI - початку XII століття. Окрім богословських знань, мав виняткові здібності до історії та літератури, досконало володів грецькою мовою. З його праць збереглися життєписи святих князів страстотерпців Бориса і Гліба, преподобного Феодосія, перших преподобних Печерських. Найвизначніший твір Нестора Літописця - "Повість временних літ", складений на основі раніше написаних літописів, архівних, народних переказів та оповідань, з поєднанням сучасних авторові подій. Ця виснажлива й тривала праця включала в себе й ретельну пошукову роботу. З метою глибшого й повнішого пізнання своєї історії преподобний Нестор у 1907 р. вирушає на пошуки першоджерел. Літописець відвідав Володимир-Волинський та Зимненський Святогірський монастирі. Наслідком подорожі стало включення майже в повному обсязі до "Повісті временних літ" Волинського літопису. Свою титанічну працю великий подвижник завершив близько 1113 року. Це був результат майже двадцятилітнього щоденного подвигу. Хроніку подій у ньому було зведено до 1110 року. Будь-яка подія чи явище були б назавжди втрачені для нащадків, якби вони не були зафіксовані словом. Завдяки Нестору нам відкриваються немеркнучі славні сторінки минулого, аби підтримувати й надихати наступні покоління на благородні справи, спонукати до пошуку істини. Безцінність написаного літописцем вимірюється не тільки втіленим у слові і збереженим для нас часом, але й подвижницькими діяннями, що викарбувалися у його непорочній душі нетлінним золотом чернечого досвіду. Цією працею він і самого себе включив у книги живта вічного, удостоївшись почути благословенне: "Радуйтеся, бо імена ваші написані на небесах". Упокоївся преподобний Нестор -літописець ймовiрно у 1113 роцi. "Повість временних літ"- одна з найвидатніших пам'яток світової культури. Події, описані в ній, розгорнулися на тлі вселюдських історичних подій, охоплюючи усі пласти суспільного буття - від гридниць князів до халуп трударів. Пульс тих давніх часів відбивається в дійових особах - відомих і безіменних - і передається через орачів, сіячів, рибалок, будівничих, воїнів, іконописців, тих, хто панували, і тих, що повставали проти гніту. Книга - це невичерпне джерело знань, відомостей про десятки і сотні подій, явищ, людей. У ній немає нічого другорядного. Тут усе надважливе. Вчитаймося в кожне слово, і воно наситить наш розум, душу, уяву одвічною загальнолюдською мудрістю, випробуваним часом, золотом чистої правди.

>

** "Повість минулих літ Нестора, чорноризця Феодосієвого мона-стиря Печерського, звідки пішла Руська земля, і хто в ній почав спершу княжити, і як Руська земля постала... Коли ж поляни жили осібно і володіли родами своїми, - бо й до сих братів існували поляни і жили кожен із родом своїм на своїх місцях, володіли кожен родом своїм, - то було [між них] три брати: одному ім'я Кий, а другому - Щек, а третьому - Хорив, і сестра їх - Либідь. І сидів Кий на горі, де нині узвіз Боричів, а Щек сидів на горі, яка нині зветься Щекавицею, а Хорив - на третій горі, од чого й прозвалася вона Хоривицею. Зробили вони городок [і] на честь брата їх найстаршого назвали його Києвом. І був довкола города ліс і бір великий, і ловили вони [тут] звірину. Були ж вони мужами мудрими й тямущими і називалися полянами. Од них оно є поляни в Києві й до сьогодні... І сів Олег, князюючи, в Києві, і мовив Олег: "Хай буде се городом руським..." І жив Олег, мир маючи з усіма землями [і] князюючи в Києві. І прийшла осінь, і спом'янув Олег коня свого, якого поставив був годувати, [зарікшись] не сідати на нього. Бо колись запитував він був волхвів і віщунів: "Од чого мені прийдеться померти?" І сказав йому один віщун: "Княже! Кінь, що його ти любиш і їздиш на нім, - од нього тобі померти". Олег же, взявши це собі на ум, сказав: "Ніколи тоді [не] сяду на коня (свого), ані гляну більше на нього". І повелів він годувати його, але не водити його до нього. І, проживши декілька літ, він не зайняв його, поки й на греків пішов. А коли повернувся він до Києва і минуло чотири роки, на п'ятий рік спом'янув він коня, що од нього, як пророчили були волхви, [прийдеться] померти Олегові. І призвав він старшого над конюхами, запитуючи: "Де є кінь мій, що його я поставив був годувати і берегти його?" А він сказав: "Умер". Олег тоді посміявся і докорив віщуна, кажучи: "Неправдиво то говорять волхви, і все те - лжа єсть: кінь умер, а я ще живий". І повелів він осідлати коня: "Дай-но погляну я на кості його". І приїхав він на місце, де ото лежали його кості голі і череп голий, і зліз він з коня, [і] посміявся, мовлячи: "Чи од цього черепа смерть мені прийняти?" І наступив він ногою на череп, і, виповзши [звідти], змія вжалила його в ногу. І з того розболівшись, він помер. І плакали за ним всі люди плачем великим, і понесли його, і погребли його на горі, що зветься Щекавицею. Єсть же могила його й до сьогодні, називається могила та Олеговою. А було всіх літ його княжіння тридцять і три..." /**(Уривок з літопису "Повість временних літ")**/

/*Азбука духовної премудрості:*/

- Подяку повинна містити в собі кожна наша молитва. - Дякувати в труднощах - заслуга більша, аніж подавати милостиню. - Дякувати Богові треба не тільки за свої успіхи у добрі, але і за успіхи інших. - Вдячність повинна бути початком і кінцем наших дій і бесід. - Бога ніщо так не гнівить, як байдужість до спасіння ближніх. - Корисне для себе ми знайдемо тоді, коли будемо шукати користі ближньому. - Господь нічого так не любить, як душу покірну, смиренну і вдячну.

Літописець Нестор твори:

# data[].attributes.attachment_link.title
Літописець Нестор біографія - Litgazeta.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Нестор-літописець (бл. 1056 - бл.1113) святий; письменник, літописець Народився 1056 року в Києві. У той час, коли преподобний Антоній у безмовній тиші печери вимолював прощення для роду людського, а блаженний Феодосій розбудовував монастир, прийшов Нестор сімнадцятирічним юнаком до святої обителі.