# data[].attributes.body
Muinasajal koosnes Eesti asustus peamiselt küladest ja maalinnadest. See olukord muutus seoses Saksa-Skandinaavia vallutusega 13. sajandi algul. Vallutajad püstitasid Eestisse kirikuid, kloostreid, ordu- ja piiskoplinnuseid jms Linnade n-ö ellukutsujaiks olid keskaja Liivimaal maaisandad, kes andsid linnakodanikele oma linnuste juures eluaseme - linnasarase ühiseks kasutamiseks ja linnaõiguse. Tallina Rakvere ja Narva said oma linnaõiguse taani kuningalt. Eesti linnades elas keskajal erinevaid rahvusi. Linnaelanike  ülemkihi moodustasid saksa soost kaupmehed ja käsitöölised. Tallinas, Tartus ja Narvas elas märkimisväärne vene kogukond. Eesti linnade lihttöölised ja vaesed käsitöölised olid aga valdavalt eestlased, liivlased või lätlased. Linnad olid Eestis nägu mujal keskaja Euroopaski kaubanduse ja käsitöö keskused. Juba 13. sajandi keskel oli Tallin Hansa-Vene kaubanduses üks tähtsamaid sadamaid. 1346. aastal Hansa Liidus vastu võetud määrus lubas hansakaupmeestel kasutada sadamatena ainult Riiat, Tallinat, või Uus-Pärnut. Kuulumine Hansa Liitu panigi aluse siinsete hansalinnade õitsengule ja jõukusele. Mõiste: linnasaras - linnakogukonna ühine maavaldus.
Pilt muistest eesti linnast

# data[].attributes.body
Keskajal nagu muinasajalgi elasid eestlased põhiliselt külades. Üldiselt olid Eestis levinud kahte tüüpi külad. Ridakülas asusid talud üksteise lähedal ridastikku ühel pool teed ehk külatänavat. Sumbkülas seevastu paiknesid taluõued kindla korrata kobaras koos. Sumbkülas võis olla mitu tänavat, mis said keskel külavainul kokku. Talurahvas jagunes keskajal eestis õigusliku ja majandusliku seisundi põhjal mitmeks rühmaks. Kõige arvukama rühma moodustasid adratalupojad ehk sõltuvad talupojad. Teistest kõrgemal positsioonil olid talupoegadest väikelääniomanikud ehk maavabad. Nemad olid seotud Saksa-Skandinaavia vallutuse eelse Eesti ülikkonnaga. Mõisaid leidus Eestis juba muinasajal. Siis tähistas see sõna väljaspool külapõlde eraldi asunud talu. Pärast vallutust hakati uute maaisandate ja nende vasallide majapidamsi samuti mõisateks nimetama. Varasemaid teated uute maaisandate rajatud mõisatest Eestis pärinevad juba enne 13. sajandi keskpaika. üks mõisate tekkimise võimalus oli maa läänistamine vasallidele. Kuidas keskajal Eestis mõisaid peeti ja majandati, selle kohta on õige vähe teada. Suur osa mõisa sissetulekust tuli sõltuvatelt talupoegadelt naturaalandamitena. Kuid ka mõisamajapidamise enda tulud olid märkimisväärsed.
Pilt eesti mõisast.

# data[].attributes.body
Saksa ordu oli suur üleeuroopaline organisatsioon. Kui ordu 13. sajandil Liivimaale tuli, oli tema keskus ja tegevuse põhiraskus veel Lähis-idas. Saksa ordu tuumiku moodustasid rüütelvennad, keda ordu kõrgajal, 14. sajandil, võis Liivimaal olla üle 400. Suurem osa rüütelvendi oli sündinud Saksamaal, Liivimaalt pärinesid vaid üksikud. Ordu põhieesmärk oli kaitsta siinseid kristlasi ja sõdida paganate vastu. Saksa ordu valitses keskaegsest Liivimaast kõige suuremat osa. Halduslikult jagunes see ala komtuurkondadeks ja foogtkondadeks mida valitseti linnustest. Ordu tuumikalaks oli juba Mõõgavendade vallutatud maa Koiva jõe alamjooksul.
Ordu ei püsinud Liivimaal valitsetud 300 aasta jooksul kaugeltki mitte muutumatuna. Alguses oli rüütlite põhitegevus sõjapidamine, hiljem keskenduti aga järjest enam vallutatud maade valitsemisele. Suureks probleemiks sai ordu ühtekuluvustunde nõrgenemine. Mõisted: kõrgmeister - Saksa ordu kõrgeim juht, Meister - Liivimaa orduprovintsi juht, maamarssal - Liivimaa meistri asetäitja ja ordu sõjavägede ülemjuhataja, komtuurid ja foogtid - ordu käsknikud allüksuste juhid, konvendihoone - Saksa ordu linnusetüüp, mis ühendas endas kindluse ja kloostri.
Pilt saksaordu rüütlidest.

# data[].attributes.body
Ristisõdade käigus tekkis euroopa poliitilisele kaardile uus maa - liivimaa. See hõlmas umbes tänapäevase Eesti ja Läti ala.
Liivimaa jagunes viieks piiskopkonnaks: riia peapiiskopkond, Tallina, Tartu, Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkond.
Kui mõõgavendade ordu 1237. aastal Saksa orduga liideti, hakkas viimane valitsema ka seni Mõõgavendadele kuulunud maid.
Samal ajal kui maahärrad omavahelistes võitlustes end nõrgestasid, muutusid järjest tähtsamaks vasallid.
Keskaegse Liivimaa sisepoliitikas oli oma sõna öelda ka linnadel.
Liivimaal ei olnud üht valitsejat ega pealinna. Ainus koht, kus kõik liivimaa maahärrad ja seisused korraga kokku said, oli Liivimaa maapäev. Mõisted: maahärra ehk maaisand - keskaegse feodaalriigi valitseja senjöör, stift - piiskopkonna osa, kus piiskopile kuulus mitte ainult vaimulik, vaid ka ilmalik võim, privileeg - eesõigus, rüütelkond - vasallide ühendus oma huvide kaitseks, Liivimaa maapäev - Liivimaa maahärrade ja seisuste kogunemine kõiki osapooli puudutavate küsimuste arutamiseks. Pilt vanast eestist aastal 1260.