# data[].attributes.body
La pubertat és el proces de canvís fisics corporals y mentals en el cual el cos d’un nen o una nena es converteix en adult.

# data[].attributes.body
Amb la pubertat arriben molts canvis i preguntes. Quan comença? Quins són aquests canvis?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Amb la pubertat es forma la identitat física, "que arriba generalment abans a les nenes que als nens ", diu la cap del servei d'endocrinologia pediàtrica de l'Hospital Sant Joan de Déu, Marta Ramon. L'orientadora pedagògica Paloma Cívico afegeix que el canvi físic també va acompanyat del psicològic i social.

Sobre el canvi físic, l'endocrinòloga pediàtrica Marta Ramon explica que els estrògens i la testosterona, vinculats als ovaris i als testicles, respectivament, impulsen la transformació corporal. "A les nenes, un indici primerenc és l'aparició del botó mamari, a més de canvis en la forma del cos, com la cintura i l'eixamplament dels malucs", diu. I, en el cas dels nens, la testosterona fa augmentar els pèls corporals i facials, com també la musculatura; el canvi de la veu (més greu) i també l'aparició de l'acne.

Però encara n'hi ha més. "Les glàndules suprarenals, situades damunt els ronyons, fan que es produeixin uns altres tipus de canvis físics". Curiosament, aquests indicis físics "poden aparèixer molt aviat, als 7 o 8 anys, però no sempre voldrà dir que estan a punt de fer el canvi, perquè de vegades pot passar entre un i dos anys després", diu l'especialista de l'Hospital Sant Joan de Déu.

Sigui com sigui, la transformació, si en podem dir així, del pas de la infància a l'edat adulta implica acceptar-se personalment. "Abans de l'aparició de la regla, les nenes hauran crescut força centímetres, poden haver augmentat de pes i, alhora, tenir massa greix acumulat al maluc", diu l'endocrinòloga Marta Ramon. Per la seva banda, "els nois s'hauran estirat, estaran més prims, com esprimatxats, i no serà fins més endavant que no incorporaran volum i musculatura", assenyala la Dra. Ramon, que afegeix que l'indici que els nois fan el canvi és en l'augment del volum testicular i, en alguns casos ("aproximadament un 10% dels nois"), l'aparició d'una mica de pit, que desapareix quan es fan més grans.

La transformació del pas de la infància a l'edat adulta implica acceptar-se personalment

La doctora recomana que, a casa, els pares els donin tranquil·litat. Les edats del procés poden variar d'una criatura a una altra, però la mitjana se situa als 10 anys en les nenes, i entre els 11 i els 12 en el cas dels nens. "Entre els 8 i 9 anys és molt menys freqüent", diu Marta Ramon, que també comenta que, "si passés, tampoc voldria dir que hi ha cap malaltia". El cas és que la mitjana indica que entre els 8 i els 9 anys hi ha els primers indicis, i cap als 10 hi ha el canvi.

Per la seva banda, l'orientadora educativa de l'Institut Escola Trinitat Nova, Paloma Cívico, assenyala que en aquest procés " cada adolescent pot necessitar un ritme diferent per acceptar el que li passa". Per això, la informació i l'acompanyament de la família i dels amics poden anar bé. "Si observen els canvis físics que experimenten els companys" tindran una altra estratègia per afrontar-ho. Mentrestant, la família ha d'anar-ho explicant "des de l'amor i mirar de reduir els neguits i incerteses que apareguin". Tant és així que l'orientadora assegura que "una pubertat acompanyada és una oportunitat de creixement complet", conclou.

Les edats del procés poden variar, però la mitjana se situa als 10 anys en les nenes, i entre els 11 i els 12 en el cas dels nens

En la generació de dones que avui s'acosten a la quarantena o la superen s'acostuma a vincular l'aparició de la primera regla amb una mala experiència. Generalment, perquè ningú els n'havia parlat abans i, per tant, no sabien què era aquell sagnat, que els va causar perplexitat. Actualment, amb la informació més a l'abast, les noies es preocupen més aviat de si les amigues són les que viuen els canvis corporals i elles no. En tot cas, avui tenim eines a l'abast per viure aquesta etapa en família, com el llibre Guia genial per a una noia com tu (Ed. VV Tweens i Boldletters), que documenta i il·lustra la menstruació amb precisió perquè les noies deixin de viure-la com un tabú (com ha passat amb les generacions passades) i per fer-ho amb una normalitat absoluta.

Zoom

L'autora, Nora Rodríguez, i la il·lustradora, Raquel Gu, expliquen per què és normal que les noies es vegin diferents, per què el cos els canvia i què han de fer, i ho acompanyen amb entrevistes a noies. Aquí en teniu alguns exemples:

"QUÈ M'ESTÀ PASSANT!"

"Si un bon dia, mentre corres, t'adones que les cuixes et freguen l'una contra l'altra i no t'havia passat mai abans... Si veus que se t'han eixamplat una mica els malucs, o si en mirar-te al mirall creus que no estàs en sintonia amb el teu cos... Prohibit pensar en negatiu! Tot el que et passa són canvis naturals i totalment normals".

"UNA BONA NOTÍCIA"

"La pubertat et donarà l'oportunitat d'aprendre a fer-te gran, que és ni més ni menys aprendre a viure en el món dels adults. I, sovint, això es dona abans en les noies que no pas en els nois, perquè els canvis físics i el que podríem dir-ne intel·ligència social -generalment- els experimentem primer nosaltres. En l'àrea del coneixement, en canvi, solen produir-se alhora".

"ESTIMA EL TEU COS PERQUÈ EL TEU COS ETS TU"

"Cuida'l menjant aliments adequats i fent una mica d'esport (encara que sigui passejar el gos!). Algunes noies, tot i seguir una dieta sana i fer esport, s'engreixen una mica; i d'altres, en canvi, sense cuidar-se gens estan molt primes. No t'angoixis ni un segon, això és absolutament normal i amb el pas del temps tot recupera el seu equilibri".

"AQUESTA NO SOC JO!"

"Si en llevar-te un dia i mirar-te al mirall del lavabo veus que la teva cara sembla la d'una noia més gran, que es veu més allargada o més triangular... doncs sí, ets tu! El que t'està passant és que la cara et va canviant com també ho fa el teu cos, però ho fa sense descontrol, de mica en mica".

La regla, explicada sense embuts

Una altra proposta de lectura interessant per abordar amb la canalla l'arribada a la pubertat és El vermell mola, de l'editorial Takatuka. El llibre es divideix en dues parts. A la primera es reprodueixen els falsos mites que s'han vinculat a la regla, i a la segona la nova visió (la científica i la natural) amb què s'ha de viure. "Tot plegat no és tan fastigós ni tan terriblement complicat perquè no se'n pugui parlar", diu Lucia Zamolo, l'autora del llibre, que afegeix que encara avui es parla massa poc de la regla. "Al Japó, des del 1947 hi ha una llei que concedeix vacances pagades a les dones que tenen dolors menstruals", diu, i demana trencar el cercle viciós entre les molèsties menstruals i la vergonya.

Zoom

# data[].attributes.attachment_link.description
Amb la pubertat es forma la identitat física, "que arriba generalment abans a les nenes que als nens ", diu la cap del servei d'endocrinologia pediàtrica de l'Hospital Sant Joan de Déu, Marta Ramon. L'orientadora pedagògica Paloma Cívico afegeix que el canvi físic també va acompanyat del psicològic i social.

# data[].attributes.body
Quns són els diferents canvis físics en els nois i les noies?

# data[].attributes.attachment_link.title
CANVIS FISICS EN ELS NOIS I EN LES NOIES

# data[].attributes.attachment_link.description
PUBERTAT La pubertat son canvis físics corporals en els quals…

# data[].attributes.body
Un gràfic amb els canvis fisics de la pubertat i les seves edats.

# data[].attributes.body
Cuan arribem a la adolescencia, creixem en l'alçada, encara que, hi ha gent que numes creix el primer any i despres deia de creixer.

# data[].attributes.body
La menstruació és la sang que surt de l'uter d'una dona, dalt mes o menys als 12 anys.

# data[].attributes.attachment_link.title
Conoce tu CICLO MENSTRUAL y días fértiles l Dra. Pau Zúñiga 👩🏻‍⚕️

# data[].attributes.body
L'acne és un trastorn de la pell que passa quan els fol·licles pilosos es tapen amb greix i cèl·lules cutànies mortes. Sovint, ocasiona l'aparició de barbs, punts negres o grans, i sol aparèixer a la cara, el front, el pit, la part superior de l'esquena i les espatlles. L'acne és més freqüent en els adolescents, tot i que afecta persones de totes les edats.

# data[].attributes.body
En la pubertat també canvia la la veu, als nois sel's fa més greu i a les noies més agudes

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La veu és la nostra carta de presentació i el principal mitjà per comunicar-nos amb la resta de persones. Des que naixem comencem a fer ús de la nostra veu mitjançant plors que superen els 80 dB d'intensitat, molt per sobre d'una conversa normal (50 dB), fins a arribar a produir paraules, discursos o cantar una cançó.

L'estructura anatòmica encarregada de produir la veu és la laringe. L'aire procedent dels pulmons, arriba a la glotis i fa vibrar les cordes vocals. Aquesta vibració segueix el seu camí de sortida i arriba als ressonadors (llengua, vel del paladar, llavis...), que són els encarregats de l'articulació.

L'estructura anatòmica encarregada de produir la veu és la laringe

La laringe va canviant de posició i de mida durant el cicle vital. En els nadons, la laringe ocupa una posició més alta, fet que els permet respirar i alimentar-se al mateix temps. A mesura que el nadó creix, la laringe descendeix i es perd la capacitat de respirar i menjar alhora, però es guanya un control total en la producció de veu.

Més endavant, durant l'adolescència, la veu experimenta canvis en què intervenen de forma important el sistema nerviós i el sistema hormonal. En la pubertat, es produeix la muda vocal en els dos sexes. Es defineix la muda vocal com el canvi de veu que es produeix a causa del pas d'una laringe infantil a una laringe adulta. Aquest fet comporta un canvi qualitatiu considerable tant en la veu parlada com en la veu cantada. La laringe creix, les cordes vocals s'allarguen i això fa que es produeixin sons més greus.

Durant l'adolescència, la veu experimenta canvis en què intervenen de forma important el sistema nerviós i el sistema hormonal

És evident que el procés de muda vocal és més accentuat en els nois que en les noies, ja que la veu dels nois s'agreuja molt més. Per això, és habitual que els nois adolescents percebin durant un temps que no tenen un domini absolut de la seva veu i apareguin els típics "galls".

Trastorns vocals durant l'adolescència

La muda vocal s'ha de considerar un procés normal dins del desenvolupament, però cal diferenciar el procés de muda vocal dels trastorns vocals durant l'adolescència.

Hi ha adolescents que no s'acostumen a la seva nova veu més greu, i fan un esforç constant per continuar parlant en un to més agut. Aquest mal hàbit acaba provocant disfonia i fatiga vocal. Altres adolescents tenen problemes orgànics a les cordes vocals que els impedeixen fer la muda vocal amb normalitat.

Cal diferenciar el procés de muda vocal dels trastorns vocals durant l'adolescència

Un altre tipus de trastorn vocal important durant l'adolescència és la puberfonia. La puberfonia és un trastorn de la veu en el qual la persona té una veu aguda i infantil quan ja ha superat la pubertat. Es pot donar en els dos sexes, però és més notòria en els nois, ja que la seva veu hauria de descendir una octava o més en relació amb la de les noies. Generalment, el tractament de les puberfonies sol ser logopèdic, a no ser que les causes siguin hormonals. El logopeda ensenya a descendir la laringe, ja que per emetre sons greus la laringe ha descendir. Es comença descendint la laringe manualment i s'emeten vocals, paraules... fins que aquesta s'acostuma a la nova posició.

Adolescents amb risc

Adolescents que viuen en entorns sorollosos.

Adolescents que practiquen esports d'equip com futbol, bàsquet...

Monitors de lleure, clubs d'esplai, escoles d'estiu...

Adolescents que canten en una coral o reben classes de cant o teatre.

Adolescents molt impulsius, que criden sovint.

Adolescents amb refredats o episodis d'afonia recurrents.

Adolescents que es queden disfònics sovint després d'anar a concerts o discoteques.

Consells

Tenir una bona hidratació: és essencial mantenir les mucoses de la boca i les cordes vocals hidratades. No és recomanable ingerir begudes molt fredes o molt calentes.

Bona alimentació: convé evitar aliments picants o amb excés de sal i greixos que ressequen les mucoses.

Mantenir un bon descans de la veu: cal dormir les hores suficients.

Control de l'ambient: cal evitar canvis bruscs de temperatura o corrents d'aire molt fred.

Evitar el consum de tabac i alcohol: a més de ser substàncies tòxiques, són grans irritants de les mucoses i de les cordes vocals.

Evitar l'abús i el mal ús vocal: no s'ha de cridar ni forçar la veu en entorns sorollosos.

Evitar gargamellejar: produeix danys a les cordes vocals. En cas de voler gargamellejar, és millor beure aigua.

Quan convé consultar un professional de la veu?

Poques vegades els pares consulten un professional de la veu quan els seus fills presenten alteracions vocals. És essencial ser conscients de la importància de tenir cura de la veu i cal demanar ajuda a un especialista quan es presenta:

Disfonia de més de set dies de duració o episodis d'afonia (absència total de veu).

Sensació de cos estrany a la gola.

Fatiga vocal després de parlar durant una estona.

Dolor de gola en parlar.

Tos, picor i estossecs constants.

Sensació d'una veu poc eficaç.

Caterina Alomar és logopeda

# data[].attributes.attachment_link.description
La veu és la nostra carta de presentació i el principal mitjà per comunicar-nos amb la resta de persones. Des que naixem comencem a fer ús de la nostra veu mitjançant plors que superen els 80 dB d'intensitat, molt per sobre d'una conversa normal (50 dB), fins a arribar a produir paraules, discursos o cantar una cançó.

# data[].attributes.body
Durant la pubertat, a les noies, es freqüent el creixement dels pits.
(canvi fàsic)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Centre Jove d'Atenció a les Sexualitats (CJAS)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'adolescència és un període de la vida en el qual durant uns anys es produiran intensos canvis físics, psicològics i socials que aniran definint la persona adulta que serem en un futur.

En un primer moment apareixeran els canvis físics, pels quals el nostre cos de nen es convertirà en cos adult, és el que anomenem pubertat. L'edat en què s'inicien aquests canvis és molt variable d'una persona a una altra, i es van produint al llarg d'uns anys. Això estarà determinat per factors genètics i ambientals (herència, alimentació, clima, estímuls psicològics i socials, condicions de salut, etc.). Aproximadament entre els 8 i els 16 anys s'inicia i es desenvolupa la pubertat de forma normal.

Anar assumint i acceptant amb certa tranquil·litat els canvis i les noves sensacions que es van produint en el nostre cos ens ajudarà a sentir-nos més segurs i preparats a l'hora de viure i compartir la nostra sexualitat.

Però, com dèiem abans, aquests canvis corporals no es donen d'una manera aïllada, sinó que van acompanyats de tot un seguit de canvis psicològics i socials: emocions, relacions, vivències, interessos, pensaments, etc., que en conjunt aniran definint la nostra identitat i personalitat adultes.

Canvis en les noies

Actualment, la majoria de noies comença a experimentar els canvis físics propis de la pubertat entre els 8 i els 13 anys. Cal recordar, però, que cada persona es desenvolupa a un ritme diferent i que podem trobar variacions en el creixement entre noies de la mateixa edat, així com entre nois i noies.

Tots aquests canvis corporals que estàs experimentant estan motivats per canvis hormonals i s'allargaran durant dos o tres anys. Són transformacions físiques que aniran acompanyades també de canvis en la teva manera de pensar i actuar.

Com en el cas dels nois, també en les noies es produeix un augment important de la talla, augment de la suor i aparició o augment del pèl a les aixelles, cames i pubis, augment del fluix vaginal... Però en les noies, a més, seran importants els canvis que es produiran en els pits i l'aparició de la primera regla o menstruació.

Els canvis físics que s'estan produint afecten també els teus genitals. Els genitals externs són una part més del teu cos i reben globalment el nom de vulva. A la vulva hi tenim els llavis menors i majors. Unit als llavis menors per la part superior i recobert parcialment per aquests, tenim el clítoris, que és un petit òrgan erèctil molt sensible. La seva estimulació, en general, ens proporcionarà sensacions plaents i excitants, tant en la masturbació com en les relacions compartides.

L'entrada de la vagina està parcialment coberta per una fina membrana de teixit mucós que s'anomena himen. L' himen és diferent en cada dona. Al llarg de la història se li ha atorgat molta importància, i s'ha relacionat l'himen amb la "virginitat". Científicament se li atribueix la funció de protegir la vagina de les nenes de possibles infeccions fins que l'aparell genital acabi de madurar.

Com comentàvem, durant molt de temps s'ha dit que l'existència de l'himen demostrava que una dona no havia tingut relacions sexuals amb penetració (que era "verge"). En realitat, la presència de l'himen no assegura res; algunes dones tenen l'himen molt elàstic i experimenta pocs o cap canvi després de tenir relacions sexuals coitals. Altres poden "trencar-se" durant les relacions coitals, amb l'ús de tampons, etc. Quan l'himen "es trenca" en les primeres relacions sexuals amb penetració, és possible i freqüent que apareguin algunes molèsties i/o una petita pèrdua de sang, però altres vegades no hi ha cap símptoma. Si en algun cas es produeix un sagnat important o altres molèsties, és recomanable fer una visita ginecològica per tal que ho puguin valorar i orientar-nos.

Els pits. És freqüent que en aquesta etapa les noies es preocupin per la mida o la forma del seu pit. Segons la moda que impera en cada moment, hi ha noies a les quals els agradaria tenir els pits més grans o més petits i busquen diferents opcions per tal de poder canviar-los.

La publicitat ho sap, i podem trobar infinitat d'anuncis sobre cremes, pastilles, etc. que diuen ens poden ajudar a accelerar el creixement dels pits, fer-los més grans, etc. La realitat és que no existeixen fórmules màgiques i la mida dels nostres pits està determinada principalment per l'herència i pel nostre pes. Hi ha pits de tot tipus, així com dones diferents, la bellesa és molt diversa i no té només una mida o una forma.

De tota manera, si és un tema que et preocupa, que pot interferir en com et veus, com et sents o en la teva relació amb els altres, pots demanar consell a algun professional que et pugui orientar.La regla i el cicle menstrual

Un dels canvis més significatius que es produeixen al final de la pubertat en el cas de les noies és la primera regla o menstruació. Cada noia és diferent, però el més freqüent és que es produeixi entre els 10 i els 16 anys. Acostumen a passar uns dos anys des que comencen a desenvolupar-se els pits fins que apareix la primera regla.

L'aparició de la regla és un signe important del procés de creixement i maduració dels genitals externs i interns, de la secreció normal de les hormones sexuals femenines i del seu correcte funcionament. A partir d'aquest moment s'inicia l'etapa fèrtil en la vida de la dona i el cos de la noia està preparat per a la reproducció; per tant, si es comencen a tenir relacions sexuals, és important utilitzar un mètode anticonceptiu eficaç per tal d'evitar un embaràs.

Durant la pubertat, la hipòfisi (glàndula situada al cervell que regula molts dels processos hormonals del nostre cos) allibera hormones que estimulen els ovaris per tal que produeixin unes altres hormones (estrògens i progesterona). Aquestes hormones influeixen tant en la maduració física com en el creixement i en les emocions.

L' úter o matriu està revestit per una capa mucosa, anomenada endometri, que durant el cicle menstrual experimenta canvis morfològics i funcionals per l'estímul de les hormones que produeix l'ovari. Aquesta capa mucosa es desprèn normalment un cop al mes i és el que s'anomena regla o menstruació.

El temps que passa entre una regla i la següent és el que anomenem període o cicle menstrual. Es compta des del primer dia de la regla fins al primer dia de la regla següent. Aquest període acostuma a ser d'uns 28-30 dies, però en moltes noies pot variar de 21 a 35.

Les primeres regles poden ser curtes (de 2 o 3 dies) i de vegades els cicles són més irregulars, amb intervals de 40 o 60 dies. Des del començament de la menarquia (primera regla) és aconsellable anotar en un calendari la data de les menstruacions, per calcular així els cicles menstruals.

Un altre procés que també està regulat per les hormones que produeixen la hipòfisi i els ovaris és l' ovulació. Dues setmanes abans de tenir la regla surt un òvul de l'ovari i es desplaça a través de la trompa de Fal·lopi cap a l' úter. Si l'òvul no és fecundat per un espermatozoide, no s'adherirà a la paret de l'úter, serà eliminat a través de la vagina juntament amb les restes d'endometri i donarà lloc a la menstruació.

En aquest moment tot torna a començar i el cicle menstrual es torna a repetir.

El sagnat menstrual pot durar de 3 a 7 dies i la seva intensitat (quantitat de regla) i les molèsties són variables depenent de cada dona.

Si el dolor de regla és intens o et dificulta desenvolupar una activitat diària normal, és important que ho consultis amb el teu metge. Hi ha tractaments mèdics que funcionen molt bé per reduir aquestes molèsties.

Durant aquests dies pots utilitzar compreses o tampons per a la teva higiene. Triar una opció o l'altra depèn de cada dona i de com es troba més còmoda.

Algunes noies poden tenir dubtes o certes dificultats quan comencen a utilitzar tampons. És important conèixer com és el teu cos, provar-ho quan estiguis tranquil·la i seguir les instruccions que es donen en el fullet que trobaràs a la capsa. Pots començar amb tampons petits; és important que vagis adaptant el tipus de tampó a la quantitat de fluix menstrual, i hauràs de canviar-lo amb freqüència (cada 4-6 hores aproximadament). El tampó, quan està ben col·locat, no es nota. No tindràs problemes per utilitzar-los sempre que puguis introduir-lo a la vagina còmodament i retirar-lo sense dificultat. No et preocupis si necessites diferents intents fins que aconsegueixis posar-te'l. Si tens algun dubte, consulta-ho amb el teu metge o vine al nostre centre per tal que et puguem orientar.

És important conèixer el propi cicle menstrual i buscar informació davant de qualsevol dubte o incidència que ens preocupi.

En ocasions, el cicle menstrual i la quantitat i la durada de la regla es poden alterar, tant per causes externes com per circumstàncies personals: cansament, exàmens, estrès, viatges, canvis importants en la dieta, exercici físic intens, ús d'alguns medicaments, drogues, algunes malalties, etc. Si et trobes en alguna d'aquestes situacions, és recomanable que facis una consulta mèdica al més aviat possible.

De tota manera, sempre que hi hagi una alteració en el cicle menstrual (retard de la regla, pèrdues irregulars, regla diferent, etc.) i es tinguin relacions sexuals, s'hauria de descartar un possible risc d' embaràs.

Canvis en els nois

En l'actualitat, els canvis corporals en la majoria dels nois s'inicien entre els 10 i els 15 anys. En alguns casos poden començar abans o després d'aquestes edats, i això pot estar dintre de la normalitat, però, davant el dubte o la preocupació, sempre és important consultar el metge per tal que en pugui fer una valoració i orientar-nos sobre el nostre desenvolupament. A la consulta de pediatria podem trobar una bona ocasió per comentar els dubtes que tinguem.

Però quins són aquests canvis? Entre els principals canvis físics que es produeixen en els nois hi ha un augment important de la talla, canvis en la veu, augment de la suor i aparició o augment del pèl a les aixelles, la cara, el pubis... Els genitals adquireixen l'aspecte i les funcions adultes i apareixen les primeres ejaculacions.

En l'aparició d'aquests canvis físics hi tenen un paper imprescindible tot un seguit de canvis hormonals, que també poden influir en les nostres emocions (de vegades ens sentim especialment sensibles, irritables, ansiosos, etc.).

També començaran a aparèixer noves sensacions entorn de la sexualitat i el cos respondrà davant estímuls sexuals (somnis, fantasies, imatges eròtiques...), que potser no s'havien sentit anteriorment d'aquesta manera.

Els nois comencen a tenir ereccions; davant un estímul sexual o eròtic, el penis augmenta de mida i s'endureix a causa d'una major afluència de sang al seu interior. De fet, els nois ja experimenten ereccions en la infància per estímuls en els jocs, en la cura, etc., però durant l'adolescència les ereccions comencen a tenir un significat diferent.

Amb freqüència, els nois es preocupen per com és el seu penis i solen comparar-se amb amics o companys. La realitat és que la mida i la forma del penis són diferents en cada noi (més amples o estrets, llargs o curts...). És important saber que la mida del penis no està relacionada amb el plaer que es pot obtenir o donar en les relacions sexuals.

Quan les hormones ja fan la seva feina, les secrecions del cos augmenten i fan més olor. És important tenir cura de la neteja i, a més de dutxar-se cada dia, cal incidir en la neteja del penis, sobretot en la zona del prepuci, fent-lo lliscar cap avall.

També apareixen les primeres ejaculacions, que són l'expulsió del semen a través de la uretra i que habitualment van acompanyades de l'orgasme. L'ejaculació es pot produir en forma de pol·lució nocturna, durant la masturbació o en una relació amb una altra persona.

Parlem de pol·lució nocturna quan es produeix una ejaculació mentre es dorm. La freqüència de les pol·lucions nocturnes és molt variable i depèn de molts factors, com les vivències del dia anterior, les fantasies que s'han tingut durant les converses amb els amics o amigues, la lectura d'un llibre o l'observació d'imatges eròtiques en revistes o pel·lícules, els somnis..., entre d'altres.

# data[].attributes.attachment_link.title
Canvis corporals i primeres vegades - Centre Jove d'Atenció a les Sexualitats (CJAS)

# data[].attributes.attachment_link.description
L'adolescència és un període de la vida en el qual durant uns anys es produiran intensos canvis físics, psicològics i socials que aniran definint la persona adulta que serem en un futur. En un primer moment apareixeran els canvis físics, pels quals el nostre cos de nen es convertirà en cos adult, és el que anomenem pubertat.

# data[].attributes.body
Ensanchamiento de las caderas: Además de ensancharse las caderas, durante la pubertad se gana el peso propio de una persona adulta debido al crecimiento de músculos, senos y huesos y al aumento de la grasa corporal. La media de peso ganado cada año durante la pubertad es de 7-8 kg en las niñas y durante esta etapa se alcanza entre el 40 y el 50 por ciento del peso adulto.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
¿Qué es?

La pubertad es la etapa de desarrollo físico que transforma al niño en adulto. No se deben confundir los términos pubertad y adolescencia, ya que tienen matices que los diferencian. La pubertad se corresponde con los cambios físicos que hacen que se llegue a la etapa de maduración sexual; mientras que la adolescencia tiene que ver con los cambios psicológicos y sociales que tienen como objetivo llegar al pensamiento adulto.

La pubertad se inicia debido a una serie de cambios hormonales, cuyo objetivo es conseguir la capacidad reproductiva de cada sexo. Esto se produce gracias a la interacción entre el sistema nervioso central, hipotálamo, hipófisis y gónadas (testículos y ovarios). A una determinada edad, el cuerpo comienza a generar una serie de hormonas que actúan sobre la hipófisis, la cual manda señales a los oórganos reproductores o gónadas, que producen estrógenos u hormonas femeninas y andrógenos u hormonas masculinas.

La edad en la que comienza la pubertad depende de muchos factores, como el sexo, los genes o la nutrición, aunque por lo general comienza entre los 8 y 13 años en las niñas y entre los 9 y los 15 años en los niños. Su aparición y desarrollo también es desigual y atiende a casos específicos, es decir, los cambios pueden aparecer en cualquier momento de la pubertad y de forma más rápida y explosiva o lenta y gradual. Las mujeres suelen completar su pubertad a los 17 años.

Cambios físicos durante la pubertad

Las responsables de las transformaciones físicas que experimenta el cuerpo durante la pubertad son las glándulas endocrinas, que producen hormonas que causan cambios y el desarrollo de las características sexuales secundarias.

En el caso de las niñas, estas hormonas se llaman estrógenos. Los estrógenos actúan sobre el cuerpo de las niñas junto con otras hormonas con el objetivo de prepararlas para la reproducción. El estrógeno es producido principalmente en los ovarios. La hormona que causa la maduración sexual en los hombres es la testosterona, que se genera en los testículos. La testosterona también prepara al hombre para la reproducción.

Cambios físicos en las mujeres

Los principales cambios físicos en las mujeres son:

Desarrollo de los senos: El desarrollo del pecho es el signo principal de que la niña está entrando en su periodo de pubertad. Es el cambio que se manifiesta primero y también uno de los más notables. Al principio, durante la preadolescencia, se produce una ligera elevación de los pezones y de lo que se conoce como el botón mamario; posteriormente los senos crecen, la areola (parte oscura que rodea al pezón) se agranda y los pechos adquieren la forma redondeada que suelen tener unos senos adultos. Durante esta etapa, la niña puede experimentar dolor y sensibilidad en zonas como los pezones, pero es algo normal y que no debe preocupar.

Aumento de la estatura: Las niñas suelen comenzar a crecer antes que los niños, pero también tienden a estancar el crecimiento a una edad más temprana. La aceleración del crecimiento durante la pubertad se denomina estirón puberal y en las niñas suele comenzar entre los 11 y los 12 años. El crecimiento también se debe, además de a la hormona propia del crecimiento, a las hormonas sexuales, en el caso de las niñas, los estrógenos, ya que producen acciones estimuladoras sobre el cartílago de los huesos. El crecimiento medio de las chicas es de 23 a 27 centímetros, lo que supone entre un 15 y un 20 por ciento de la talla adulta. Las mujeres suelen dejar de crecer a los 17 años.

Ensanchamiento de las caderas: Además de ensancharse las caderas, durante la pubertad se gana el peso propio de una persona adulta debido al crecimiento de músculos, senos y huesos y al aumento de la grasa corporal. La media de peso ganado cada año durante la pubertad es de 7-8 kg en las niñas y durante esta etapa se alcanza entre el 40 y el 50 por ciento del peso adulto.

Crecimiento del vello en el pubis, las axilas y las piernas.

Aparición de la menarquia o primera menstruación: Aunque los ciclos menstruales ocurran en un periodo de un mes, aproximadamente, los ciclos de las primeras menstruaciones tienden a ser irregulares. A medida que la niña se desarrolla sexualmente los ciclos se regulan.

Cambios físicos en los hombres

En los hombres los principales cambios son:

Crecimiento de los testículos y el pene: Es el primer cambio perceptible y el signo de que el niño ha entrado en la pubertad. Los testículos comienzan a producir espermatozoides. Al poco tiempo de comenzar el crecimiento de los testículos se produce el incremento del grosor y el tamaño del pene; el pene se suele desarrollar entre los 11 y los 16 años. La producción de espermatozoides puede producir durante la pubertad lo que se conoce como poluciones nocturnas, que son eyaculaciones que tienen lugar mientras el adolescente duerme. Las poluciones suelen desaparecer gradualmente al final de la pubertad y eventualmente pueden hacerlo de forma definitiva.

Crecimiento del vello: Al principio comienza a aparecer vello muy fino en el pubis; con los años y el desarrollo de la madurez sexual el vello se vuelve más fuerte y rizado y se extiende a las axilas, piernas y por último a la cara y el tórax.

Aumento de la estatura y del volumen muscular: La ganancia media de talla en los varones durante la pubertad se sitúa entre los 25 y los 30 centímetros. Los hombres pueden crecer hasta los 21 años. Durante la pubertad, la masa muscular del varón aumenta considerablemente, así como sus extremidades (manos y pies), que crecen más rápido que el resto del cuerpo. Uno de los indicios de este crecimiento es el ensanchamiento de hombros, que no se produce en las mujeres. El peso medio anual que gana el hombre durante la pubertad es de 8-9 kg.

Cambios en la voz: La voz de los hombres se vuelve más grave y dura. Al principio del proceso puede parecer afónica (gallos), pero con el tiempo se corrige hasta llegar a la voz de un hombre adulto.

Ver también:
Los niños de ahora alcanzan antes la pubertad La obesidad en chicas predice una pubertad precoz

# data[].attributes.attachment_link.description
La pubertad es la etapa de desarrollo físico que transforma al niño en adulto. No se deben confundir los términos pubertad y adolescencia, ya que tienen matices que los diferencian. La pubertad se corresponde con los cambios físicos que hacen que se llegue a la etapa de maduración sexual; mientras que la adolescencia tiene que ver con los cambios psicológicos y sociales que tienen como objetivo llegar al pensamiento adulto.

# data[].attributes.body
Habit s'associa al costum o rutina
que s'adquireix a partir de repetir
conductes similars
Habit saludable es denomina així a totes
aquelles conductes i comportament que
tenim assumides com a pròpies i que
incideixen en forma practica en el nostre
benestar físic, mental i social

# data[].attributes.body
Amb la pubertat també arriben els canvis psicològics.

# data[].attributes.body
Son aquellas diferencias relacionadas con la manera de interactuar con el entorno y las personas presentes en el mismo que aparecen durante la pubertad

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Marta Ramon, cap del Servei d'Endocrinologia de l'Hospital del Sant Joan de Déu, explica que l'adolescència comença amb la pubertat. El procés puberal es dona en un moment diferent en cada individu, però en les noies comença cap als 10 anys i mig i en els nois cap als 12 anys i mig. La pubertat comença quan l'hipotàlem dona l'ordre a testicles i ovaris perquè comencin a segregar les hormones que faran possible els canvis de l'adolescència.

# data[].attributes.attachment_link.description
Marta Ramon, cap del Servei d'Endocrinologia de l'Hospital del Sant Joan de Déu, explica que l'adolescència comença amb la pubertat. El procés puberal es dona en un moment diferent en cada individu, però en les noies comença cap als 10 anys i mig i en els nois cap als 12 anys i mig.

# data[].attributes.body
A la pubertat tenim molts cambis emocionals i ens tornem molt més sensibles del normal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Del Revés | Inside Out - Cena (1080p - 4k) [Castellano]

# data[].attributes.body
L'alegria (del llatí alicer o aliceris) és una emoció bàsica que convida a la reproducció, entre altres funcions.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'alegria és la consciència de la llibertat creadora
Jean-Paul Sartre

Acabo aquesta sèrie parlant de l'alegria. L'emoció que ens fa sentir satisfets i actius. Ens hi trobem bé. La seva expressió per excel*lència és el riure. Sol estar relacionada amb rebre una bona notícia, sentir-nos estimats, reconeguts, aconseguir alguna cosa que ens ha costat, gaudir de les petites coses, una trobada, un paisatge, una música, etc.

Els seus beneficis es noten en el reconfort de l'estat d'ànim. Redueix l'angoixa i la tristesa; augmenta l'energia i la creativitat; embelleix les coses i les persones.

Tret de moments en que les experiències vitals comporten sentir tristesa de manera natural, en el nostre dia a dia podem assajar actituds que ens reportin estar alegres fixant-nos més en les coses positives que en les negatives. L'alegria està feta d'un material altament sensible i delicat, i per això hem d'aprendre a defensar-la i preservar-la amb cura.

El seu origen llatí és laetitia i significa dilatació del cor, amplitud de l'ànim en oposició a l'encongiment.

Sembla ser que donar valor a les coses petites i adonar-nos del que tenim i no del que perdem ens ajuda a estar bé. No recordo on vaig sentir o llegir aquesta frase que m'acompanya sovint: "D'èxit en té el que aconsegueix el que vol, de feliç n'és el que està satisfet del que ha aconseguit".

Acaparar molt i estar sobre estimulats no és sinònim de felicitat, més aviat es pot arribar a l'apatia i a la insatisfacció. Tenir més de tot no multiplica l'alegria. Tampoc l'eufòria i l'alegria desmesurada que ens condueix al histrionisme i a la fugida de la realitat.

Al llarg de la vida participem de fets meravellosos i fem coneixença de persones interessants, cal obrir els ulls per apreciar la seva bellesa i per tastar les possibilitats d'estimar-nos incondicionalment.

Acabo aquest article amb els següents versos del Mario Benedetti.

Defender la alegría como una trinchera
defenderla del escándalo y la rutina
de la miseria y los miserables
de las ausencias transitorias
y las definitivas
defender la alegría como un principio
defenderla del pasmo y las pesadillas
de los neutrales y los neutrones
de las dulces infamias
y los graves diagnósticos

defender la alegría como una bandera
defenderla del rayo y la melancolía
de los ingenuos y de los canallas
de la retórica y los paros cardíacos
de las endemias y las academias

defender la alegría como un destino
defenderla del fuego y de los bomberos
de los suicidas y de los homicidas
de las vacaciones y el agobio
de la obligación de estar alegres

Defender la alegría como una certeza
defenderla del óxido y la roña
de la famosa pátina del tiempo
del relente y del oportunismo
de los proxenetas de la risa
defender la alegría como un derecho
defenderla de dios y del invierno
de las mayúsculas y de la muerte
de los apellidos y las lástimas
del azar
y también de la alegría.

Bibliografia.-
"L'Ecologia emocional"
L'art de transformar positivament les emocions
Jaume Soler i M. Mercè Conangla
Amat editorial.

# data[].attributes.attachment_link.title
Parlem de les emocions (5). L'alegria , Psicologia a regio7

# data[].attributes.attachment_link.description
L'alegria és la consciència de la llibertat creadora Jean-Paul Sartre Acabo aquesta sèrie parlant de l'alegria. L'emoció que ens fa sentir satisfets i actius. Ens hi trobem bé. La seva expressió per excel*lència és el riure.

# data[].attributes.body
La tristesa, tristea o tristor és una emoció primària, útil i necessària, que portem al nostre equipatge vital.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La tristesa, juntament amb altres estats d'ànim "negatius" com l'odi, la depressió o la frustració, és una gran desconeguda. Tots l'experimentem bastant sovint, però no sabem què és exactament.

Com que no és precisament agradable, normalment la considerem una cosa dolenta, però no és ben bé així. En realitat, la tristesa té un paper molt important en la nostra vida, perquè sense ella no podríem funcionar correctament.

Però si no és dolenta, llavors per què és tan molesta? I si és indispensable per a la vida, vol dir que hem de resignar-nos a conviure-hi per sempre? En definitiva, què és la tristesa exactament, i què hem de fer amb ella?

La Tristesa ens Fa Patir Perquè No Sabem Què És

A la nostra vida, a part dels estats d'ànim "negatius", hi ha moltes altres sensacions desagradables. Les més importants són tres: el dolor físic, la set i la gana.

De fet, aquestes tres sensacions són molt més desagradables que la tristesa: si et fas un cop fort al dit gros del peu, per exemple, te n'oblides de la tristesa en un segon; el mateix que si tens molta gana o molta set. Tot i així, no les vivim amb la desesperació que ens produeix la tristesa.

Quan, a mig matí, comences a tenir gana, no ho vius amb patiment, oi que no? I per què no? Doncs perquè saps què t'està passant i quina és la solució. Saps que el teu cos t'està avisant que necessita aliment i que t'has de posar en marxa per aconseguir-ne.

En canvi, quan estem tristos o desanimats no sabem ben bé què ens passa. Sabem que alguna cosa no va bé, però no sabem què és, ni com solucionar-ho de forma efectiva. Imagina't que no sabéssim què és la set ni com solucionar-la. Seria horrorós, oi? Doncs això és el que ens passa amb la tristesa. Ens fa patir perquè no sabem què és exactament.

I el simple fet d'entendre-la bé canvia completament la manera de viure-la.

Què És la Tristesa? Un Indicador

La tristesa té una funció molt similar a la de la gana, la set i el dolor físic: són indicadors. La gana ens indica que ens falta aliment, la set indica que falta aigua i el dolor indica que el cos està patint a nivell físic. I la tristesa, per la seva part, també ens indica una cosa: que ens falta amor.

Aquests indicadors són desagradables perquè ho han de ser: ens estan avisant que alguna cosa no va bé i que s'ha de solucionar. Si el dolor fos agradable, no apartaríem la ma del foc, sinó que la deixaríem allà fins que se'ns socarrimés del tot.

La tristesa, doncs, no és desagradable perquè sigui dolenta: ho és perquè ho ha de ser per complir la seva funció. Si la tristesa, o qualsevol altre estat d'ànim negatiu, fos agradable, podríem viure una vida sense amor i no passaria res. Podríem anar pel món destruint-ho tot amb un somriure d'orella a orella.

Però no és així, ningú pot ser feliç sense amor. Si vivim sense amor ens sentim tristos. La funció de la tristesa és precisament avisar-nos que estem vivint sense amor.

Com Conviure amb la Tristesa

La tristesa no s'ha de "tapar" ni evitar perquè sí, perquè ens fa un servei molt útil. Però això no vol dir que haguem d'acceptar-la eternament i viure sempre amb ella. La tristesa indica que tenim un problema que requereix la nostra acció. El que hem de fer és escoltar-la i resoldre el problema.

Què fem quan tenim gana? Mengem fins que deixem de tenir-ne. I quan tenim set? Bevem fins que estem satisfets. Doncs amb la tristesa hem de fer una cosa similar. La tristesa ens indica que ens falta amor, i que n'hem d'aconseguir més.

La diferència és que aquí no es tracta d'agafar una cosa de l'exterior, com en el cas dels aliments i l'aigua, perquè la font d'amor més gran que existeix no es troba fora, sinó dins nostre. Així que, quan estem tristos, no hem de començar a buscar amor pel món: no hem d'intentar que la gent ens estimi més. Això no resol mai el problema. El que hem de fer és mirar dins nostre i començar a expressar més amor.

Sempre que et sentis malament, el teu cos t'està enviant un senyal molt clar: expressa més amor. No t'angoixis, no et desesperis, tens la solució dins teu. L'única cosa que has de fer és obrir una mica el teu cor i expressar més amor.

Pots fer-ho, si hi ha una cosa que tens a cabassos, és amor.

# data[].attributes.attachment_link.description
La tristesa, juntament amb altres estats d'ànim "negatius" com l'odi, la depressió o la frustració, és una gran desconeguda. Tots l'experimentem bastant sovint, però no sabem què és exactament. Com que no és precisament agradable, normalment la considerem una cosa dolenta, però no és ben bé així.

# data[].attributes.body
Sensació d'angoixa provocada per la presència d'algun perill real o imaginari.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Com vèncer l'emoció provocada per una percepció de perill

Neus Garcia. Psicòloga clínica.
Unitat de Psicoteràpia Psicoanalítica d'Adults (UPPA).
Sant Pere Claver - Fundació Sanitària.

uè és la por? El diccionari la defineix com "una emoció caracteritzada per un sentiment intens, habitualment desagradable, provocat per la percepció d'un perill". La por activa el sistema d'alarma de l'organisme i posa en marxa una sèrie de reaccions fisiològiques, que suposen una despesa energètica suplementària, preparant-lo per sobreviure. La por s'expressa igual en l'ésser humà i la resta d'animals vertebrats: la retirada (fugir del perill), l'agressió defensiva (resposta d'atac), la immobilització (quedar-se paralitzat) i la submissió.

Hi ha dos tipus de pors, la por real i la por imaginària. En l'últim cas té lloc una por a conduir la pròpia vida, que està constituïda per una sèrie de problemes. Allò que dificulta la vida és el fet d'afrontar i resoldre problemes. Encara que sigui un procés laboriós la vida prèn sentit precisament durant aquest procés. Viure suposa enfrontar-se contínuament a problemes. Quan els mirem de cara tenim por, però cal desafiar aquesta emoció per solucionar el problema. Nelson Mandela va dir que no és valent qui no té por, sinó qui sap conquistar-la.

La majoria de persones no vol assumir que la vida és difícil. En canvi, no deixen de lamentar-se dels seus problemes i dificultats com si la vida hagués de ser fàcil. Els problemes estimulen la nostra agudesa i valentia, només a través d'ells creixem mentalment per l'esforç que suposa enfrontar-los. Aprenem. Quan aquesta por ens domina pot provocar resistències a desafiar-los, per això poden aparèixer mecanismes d'evitació com confiar en què desapareguin, creure que no existeixen, i fins i tot buscar un refugi en l'alcohol o les drogues per no veure'ls.

Com vèncer la por?

Per a vèncer la por és necessari prendre's el temps que facil falta per resoldre els problemes que ens trobem a la vida, sigui de l'índole que sigui. Un cop prenem consciència del problema caldrà analitzar-lo i trobar solucions efectives i ben pensades. S'ha de fer front als conflictes, abans de què ens veiem obligats per les circumstàncies a viure les conseqüències. Això significa posar-hi esforç, emprendre quelcom penós i no defallir en l'intent. Emprendre aquesta tasca significa decidir patir ara amb l'esperança d'una gratificació futura, enlloc d'amagar el cap sota l'ala.

"Solucionar un problema és patir ara amb l'esperança d'una gratificació futura"

Hem d'acceptar la nostra part de responsabilitat en un problema abans de resoldre'l. El primer pas és identificar-lo i saber que li correspon a un mateix resoldre'l. Si no, un s'instal·la en el victimisme que tendeix a escapar de la veritable reponsabilitat i a atribuir tot el dolent que li passa a un mateix a factors externs, el que comporta a un sentiment de tenir una vida desgraciada. Quan una persona tendeix a pensar que gairebé mai és culpable dels seus fracasos entra en una espiral de difícil sortida que anul·la la capacitat de superació. El victimisme és el recurs del poruc que prefereix convertir-se en objecte de compassió enlloc d'afrontar allò que li fa por.

Víctor Hugo deia: "El futur té molts noms: per al dèbil és l'inabastable, per al poruc és el desconegut, i per al valent és l'oportunitat". La gran por que realment s'ha de tenir és la de no poder viure la pròpia vida, a perdre-la per por a viure-la. Quan evitem el patiment que comporta enfrontar-se als problemes ens privem també de la possibilitat de creixement que els problemes ens ofereixen. El teu pitjor enemic pots ser tu mateix i les teves pors.
Foto: Freepik
Llegeix més articles a "la càpsula"
Visita la web de Sant Pere Claver - Fundació Sanitària

# data[].attributes.attachment_link.description
Neus Garcia. Psicòloga clínica. Unitat de Psicoteràpia Psicoanalítica d'Adults (UPPA). Sant Pere Claver - Fundació Sanitària. uè és la por? El diccionari la defineix com "una emoció caracteritzada per un sentiment intens, habitualment desagradable, provocat per la percepció d'un perill".

# data[].attributes.body
Sinònim de còlera, ràbia o gran enuig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'Mirant enrere amb ira', de John Osborne, és una de les obres mestres del teatre anglès del segle XX. En l'obra, un jove deixa anar la seva ràbia contra els valors de la classe mitjana. Valors que no són els nostres, una discussió de parella, una ordre que no ens agrada a la feina, un veí que ens molesta... Molt sovint ens enfrontem a situacions que ens incomoden, ens irriten i, de tant en tant, ens enfaden. Però mentre que enfadar-se és normal i, fins i tot, saludable, perdre els estreps no ho és, ni per un mateix ni per aquells que ens envolten. La ira és normal, però cal controlar-la. Una cosa que resulta molt més fàcil si aprenem a identificar com ens sentim i, sobretot, per què.

Hi ha molts motius per a irritar-nos: situacions desagradables amb la família o els amics, incidents amb desconeguts, problemes a la feina, estrès... Tot allò que posa a prova la nostra paciència, que ens demana temps, atenció i energia, pot provocar un cansament que, finalment, derivi en ràbia. Sovint ens enfadem per tal de controlar una situació que ens supera, com una manera de reunir forces per sentir-nos més forts, en la creença que com més intimidem l'altre més segurs estarem nosaltres. I també ens podem enfadar davant d'una situació injusta, tant si la patim nosaltres com si en som testimonis.

Què passa quan ens enfadem?

Ens enfadem per protegir-nos. Quan alguna cosa ens irrita, o quan percebem una amenaça, s'activa l' amígdala, l'òrgan del cervell que processa les emocions. A través del sistema nerviós l'amígdala envia el senyal que cal començar a segregar adrenalina. Això ens situa en una posició defensiva, però preparats per a l'atac. El procés és el següent: presenciem o patim una situació que ens irrita, el nostre cervell activa els neurotransmissors, i aquests donen al cos una sèrie d'ordres, des de fer que el cor bategui més ràpid a elevar la pressió sanguínia. El cos queda en situació d' alerta, esperant una ordre que el faci llençar-se cap endavant, sortir fugint o quedar-se aturat per tal de no ser vist. Un mecanisme ancestral que ha fet possible la supervivència.

És normal enfadar-se sovint?

Fins aquí el mecanisme biològic que ens posa en alerta i ens prepara per a plantar cara o marxar. Ara bé, el llindar a partir del qual s'activa l' amígdala varia segons les persones. Algunes el tenen molt alt, i s'enfaden poc o molt poc. D'altres, en canvi, el tenen molt baix i s'enfaden molt sovint, fins i tot per petites coses que, a la majoria, no li semblen importants. Tot i que, evidentment, cadascú reacciona de forma diferent davant d'un mateix fet perquè les sensibilitats són diferents, si el sentiment d'ira s'activa molt sovint és clar que ens trobem davant d'un problema d' autocontrol.

Com podem identificar la ira?

Un dels problemes a l'hora de controlar la ira és saber identificar-la, ser capaç de distingir quan ens arriba una sensació d'enuig abans que sigui massa tard i se'ns escapi de les mans. Si això passa, podem reaccionar de forma exagerada, o davant la persona equivocada. Els psicòlegs parlen d' ira passiva per descriure un tipus de comportament en el qual la persona afectada es mostra sarcàstica amb els altres, fins i tot ferint els seus sentiments, però també apàtica. En aquests casos, ni el mateix afectat és conscient que el que li passa és que està enfadat. I, com que no reconeix el problema tampoc poc actuar en les causes, examinant les seves emocions i identificant què és allò que el molesta. Ara bé, fins i tot les persones que experimenten una ràbia agressiva i es comporten de forma violenta contra objectes i altres persones poden no ser capaces d'identificar el problema. A diferència dels que tenen ràbia passiva, els agressius són conscients que estan enfadats, però no necessàriament saben per què.

Estar enfadats equival a mostrar-se agressius?

La ira és un sentiment que sovint malinterpretem. L' enuig és una emoció, i no té res a veure amb l' agressió, que és una acció, un comportament que busca fer mal a una persona o a un objecte, ja sigui de forma física o verbal. Hi ha qui realitza una agressió sense estar enfadat, senzillament pel plaer que li produeix imposar-se a un altre. I, òbviament, la majoria s'enfada sense comportar-se de forma agressiva... la qual cosa no evita que en un nombre important de casos la ira activi el nostre desig de venjança. Per complicar més les coses, no només dirigim la nostra ira cap a fora, sinó també cap endins: hi ha gent que està enfadada amb ella mateixa.

Hi ha gent predisposada a sentir ira?

Els estudis semblen indicar que sí. El fet que no tothom respongui de la mateixa manera davant d'una situació enutjosa no es deu només a una qüestió de caràcter sinó que també té un origen neurològic: si no segreguem prou serotonina, o si el nostre cervell no la processa de forma adequada, ens costarà més processar les emocions, i això no té res a veure amb el nostre caràcter, sinó amb com funciona el nostre cervell. A més, la genètica també juga un factor important segons apunten diversos estudis, que diuen que la tendència a enfadar-se sovint és hereditària.

Per què la ira pot ser positiva?

La diferència entre ira i violència sembla òbvia però és important tenir-la present per desdramatitzar la primera, una sensació que, tot i que desagradable, és perfectament natural i, de fet, pot tenir conseqüències positives. El motiu és que ens fa reaccionar davant determinades situacions, ens mou a actuar, ens permet defensar-nos... La ira és la manera adequada de respondre davant d'una injustícia, i també serveix perquè els altres sàpiguen que hi ha coses que no acceptem, i que són importants per nosaltres.

Enfadar-se té conseqüències físiques?

Tota vegada que és una emoció, interpretem la ira com un estat psicològic, però el cert és que les seves conseqüències són físiques. La ira provoca l'activació del sistema nerviós i una sèrie de canvis hormonals i neuroquímics que tenen una resposta a nivell cardiovascular, en la respiració, la sudoració, la tensió muscular. És per això que la ira és una emoció positiva només si és una resposta puntual i temporal. Si passa el temps i no desapareix, o si experimentem constants episodis d'ira, ens exposem a patir tota mena de malalties, des d'úlceres d'estómac a atacs de cor, passant per cansament, maldecap o un major risc a patir determinats tipus de càncer.

Patir constants episodis d'ira no només té conseqüències físiques, sinó també psicològiques. Si no identifiquem les causes que ens generen ràbia, i no ressolem la qüestió, correm el risc que aquesta ira no resolta es converteixi en ansietat, una reacció natural del cos quan ens enfrontem a un perill que, si es perllonga en el temps, esdevé patològica, arribant a posar en perill la vida dels que la pateixen.

Com controlar la ira i evitar perdre els estreps?

Per controlar la ira el primer que hem de saber és què ens la provoca. Si ens enfadem per poder dominar una situació o una persona és obvi que tenim por, que ens sentim amenaçats, i que creiem que la millor estratègia per a capgirar la truita és mostrar-nos enfadats. En aquest cas, cal identificar per què tenim por, per què ens sentim insegurs. Si estem enfadats amb nosaltres el més probable és que patim una depressió, que ha de ser tractada per un professional. I si el motiu de la nostra ràbia és una injustícia comesa contra nosaltres o contra els altres el millor és fer alguna cosa per posar-hi remei: posar en marxa una campanya, protestar de forma creativa, fer-se voluntari... Actuar pot ajudar a solucionar el problema i, en qualsevol cas, ens farà sentir millor.

Serveix comptar fins a 10?

S'atribueix a Thomas Jefferson, tercer president dels Estats Units, una frase que va fer fortuna: "Si estàs enfadat compta fins a 10 abans de parlar; si estàs molt enfadat, compta fins a 100". La frase pot semblar més o menys ocurrent però amaga una veritat òbvia: si reaccionem en calent és possible que fem o diem alguna cosa de la qual després ens podem penedir. És millor deixar passar el moment. Com? En general, qualsevol tècnica de relaxació és útil per a calmar els ànims. Comptar fins a 100 és un exercici que serveix per a aconseguir que el ritme cardíac i la tensió arterial recuperin el ritme normal. També és útil intentar pensar amb el cap fred, deixar passar el temps, no actuar mai mentre sentim ràbia. La ira ens fa ser exageradament dramàtics. Si fem l'esforç de veure les coses de forma més racional, reconduirem l'enuig. És important no perdre de vista que la ira ens posa en alerta per a actuar, però que per ella mateixa no resol cap problema. Hem de controlar nosaltres la ira, no deixar que la ira ens controli a nosaltres.

Què fer si som l'objecte de la ira d'un altre?

Una cosa és controlar la nostra ira i una de ben diferent és patir la ira d'un altre. Si algú es mostra enfadat amb nosaltres perquè ens hem comportat de forma injusta ho hem de reconèixer i disculpar-nos, o redreçar el mal provocat. Ara bé, si el que busca amb la seva ira és controlar-nos o menystenir-nos, per tal de sentir que ell és l'important, el que té raó, el que fa les coses bé, aleshores cal que tinguem clar que aquella ràbia és una estratègia que fa servir per a dominar-nos. Reaccionar de forma irada davant d'algú que està irat no solucionarà res, i pot empitjorar el problema. Cal, doncs, no perdre el control, no només per evitar ser manipulat per l'altre, sinó per ajudar-los a superar la ira. Potser creiem que no té motiu per a estar enfadat, però tota vegada que la ira és una emoció no té sentit que li recriminem. És més constructiu escoltar, mostrar empatia, parlar... i perdonar.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mirant enrere amb ira? Com controlar la teva ràbia... i la dels altres

# data[].attributes.attachment_link.description
'Mirant enrere amb ira', de John Osborne, és una de les obres mestres del teatre anglès del segle XX. En l'obra, un jove deixa anar la seva ràbia contra els valors de la classe mitjana. Valors que no són els nostres, una discussió de parella, una ordre que no ens agrada a la feina, un veí que ens molesta...

# data[].attributes.body
El fàstic és un sentiment de rebuig físic o moral cap a alguna cosa considerada bruta, perillosa o desagradable. Està present en totes les cultures i sembla tenir com a origen l'instint d'allunyar-se d'aliments enverinats o productes no comestibles, que provocava una reacció d'allunyament en el cos, nàusees i un descens del ritme cardíac. Aquests impulsos s'activen al lòbul de l'insola del cervell. És un sentiment molt lligat als prejudisis, ja que sovint provoca la repugnància davant fets no comprovats, de manera irracional. S'associa a quelcom brut, sigui en el sentit literal o moral.

# data[].attributes.body
Les transformacions a nivell psicosocial, que es refereixen al desenvolupament de la persona a nivell social, són igualment molt rellevants a l'etapa de l'adolescència.

Durant aquesta època, els fonaments per al bon desenvolupament en l'àmbit psicosocial són un entorn positiu d'amistats i uns vincles familiars saludables.

# data[].attributes.body
Reunió de dades obtingudes mitjançant una sèrie de preguntes que es fan a moltes persones per conèixer la seva opinió sobre un tema determinat

# data[].attributes.body
La convivencia és viure plegats.

# data[].attributes.body
El bullying o assetjament escolar es refereix a un tipus de comportament violent i intimidatori que s'exerceix de manera verbal, física o psicològica entre nens i adolescents durant l'etapa escolar.

# data[].attributes.attachment_link.title
Maltractament entre iguals a l'escola: Bullying

# data[].attributes.attachment_link.description
Informació general sobre el maltractament entre els iguals a l'escola.

# data[].attributes.body
Es la etapa final, per arribar a l'adultesa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L' adolescència és un estadi del desenvolupament físic i psicològic humà, on es realitza la transició entre la infància i l' edat adulta.

Des del punt de vista físic, aquest estadi s'inicia aproximadament amb la pubertat i acaba amb la formació del cos adult, però les expressions psicològiques, cognitives, culturals i socials de l'adolescència poden començar abans i acabar bastant més tard. L' OMS defineix l'adolescència com l'etapa que va entre els 11 i 19 anys, considerant-se dues fases, l'adolescència primerenca 12 a 14 anys i l'adolescència tardana 15 a 19 anys.

Moltes cultures difereixen en quina és l'edat en la qual les persones arriben a ser considerades adultes, la dita majoria d'edat, la qual cosa implica també canvis en la situació legal de les persones. En algunes regions el pas de l'adolescència a l'edat adulta se celebra amb actes socials.

Rituals de pas i tradicions

L'arribada a l'adolescència s'ha celebrat sempre amb distints ritus de passada i tradicions. Per exemple, a alguns països d' Amèrica s'organitzen festes com la festa de quinze anys; al Japó la celebració de l'arribada de l'adolescència es diu "seijin shiki" (literalment, la "vinguda de l'edat"); i la tradició jueva considera que els nens passen a ser membres de la comunitat adulta a l'edat de tretze anys i de les xiques a l'edat de dotze, i aquesta transició se celebra mitjançant un ritual, anomenat "Bat Mitzvah" per a les dones i "Bar Mitzvah" per als homes.

A Espanya tradicionalment es considerava que als tretze anys nens i nenes passaven a adults. Es simbolitzava típicament a Pasqua, per mitjà de la mona de Pasqua. Aquesta tenia un ou per a cada any que tenia el nen i se li oferia una fins als dotze anys. Un cop rebuda la mona amb la dotzena d'ous, l'any següent es considerava ja adult i no en tornava a rebre cap. Un altre ritual tradicional religiós de pas a l'adolescència era rebre el sagrament de la confirmació catòlica.

Quan el pas de la infantesa a l'adultesa es fa en un ritual definit i puntual, la línia divisòria entre ambdues és clara i l'adolescència és curta. L'infant passa a considerar-se adult i com a tal accedeix a una vida sexual activa i adquireix responsabilitats i poder a la comunitat on viu. En altres cultures el procés és més perllongat i s'hi succeeixen rituals i tradicions de vegades progressivament, allargant aquest període de transició que és l'adolescència. Alguns d'aquests rituals tradicionals al món occidental han estat, per exemple, el pas de portar pantalons o faldilla curts a llargs, començar a fumar, començar a beure alcohol, visitar prostíbuls, usar mitges transparents (de seda o de niló), tenir permís per a maquillar-se o per a usar sabates de taló alt. En general, a falta de rituals establerts, els nens solen prendre les activitats estipulades com a adultes com a "fals ritual", fals en el sentit d'artificial, de transició a l'adultesa. Aquesta voluntat i intents són de vegades vistos com una actitud de revolta.

L'adolescència és una idea creada artificialment pel món occidental modern. La cultura occidental en general ha acabat amb els rituals de pas clars i definits i tendeix a allargar cada vegada més les activitats infantils, la dependència i la irresponsabilitat fins a edats més avançades. Sembla que fa por que el nen investigui pel seu compte, cometi errors o es faci mal. Així no aprèn a independitzar-se ni a trobar la seva pròpia identitat. Ara els humans arriben a la pubertat física tres o quatre anys abans que fa un o dos segles, per exemple en el a les noies les hi venia la regla típicament vers els setze anys. En canvi, l'edat en la qual la nostra societat avui dona responsabilitats adultes de facto arriba, per a alguns autors, a fins als vint-i-sis anys. Queda doncs una llarga etapa de persones amb cos adult, físicament desenvolupat completament, però que encara no han adquirit les habilitats ni aptituds per a viure pel seu compte.

D'altra banda, a més, actualment, no són els adolescents els que cerquen vestir com els seus pares i mares sinó més aviat al contrari, en algunes societats, com l'estatunidenca, són més aviat els progenitors adults els que tendeixen a voler vestir i comportar-se com els adolescents. Això és en part a causa de l'exaltació de l'adolescència que s'hi està fent als mitjans de comunicació de masses amb fins comercials.

Psicologia

L'adolescència és l'edat principal de formació de la personalitat. Es caracteritza psicològicament pels següents trets: cerca de nous referents, diferents de la família, fet que pot desembocar en la rebel·lia contra el món adult; importància del grup d'iguals; descoberta de la sexualitat; adquisició del pensament abstracte, que possibilita la implicació en moviments i grups socials i els estudis superiors; inestabilitat emocional; creació de normes morals noves, sovint desafiant els límits establerts (es pot plasmar en el desig de tenir conductes de risc o l'ànsia diferenciar-se de la resta per la roba o la parla) i tendència a la idealització o demonització de les institucions, corrents, persones o idees.

L'adolescència es caracteritza per ser una etapa d'inestabilitat emocional. És el moment del pas a la infantesa a l'edat adulta, quan els joves comencen a prendre consciència de com funciona el món que els envolta i a desenvolupar la seva pròpia identitat, anteriorment guiada pels pares. Els estereotips donen una imatge de l'adolescent com una persona rebel, distreta, inestable. Durant aquesta etapa s'experimenten un gran nombre de canvis, tant físics com psicològics, i això sovint provoca confusió en l'individu en la manera com s'ha de comportar. No obstant això, també es descriu l'adolescència com la millor etapa de la vida d'una persona, ja que és el moment quan es comença a experimentar i descobrir activitats del món adult desconegudes anteriorment.

"L'adolescència". Quèquicom, 6 desembre del 2017. "Marta Ramon, cap del Servei d'Endocrinologia de l'Hospital del Sant Joan de Déu, explica que l'adolescència comença amb la pubertat."

Com parlar al seu fill sobre la pubertat. Per KidsHealth.com (2005). (castellà)

"Adolescents i sexualitat". Quèquicom, 6 desembre del 2017. "A 3r d'ESO alguns adolescents ja tenen relacions sexuals. I volen saber com funcionen els anticonceptius. Com s'usa la píndola de l'endemà? Com s'arriba a l'orgasme? Com són els òrgans reproductius?"

# data[].attributes.attachment_link.title
Adolescència - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
L' adolescència és un estadi del desenvolupament físic i psicològic humà, on es realitza la transició entre la infància i l' edat adulta. Des del punt de vista físic, aquest estadi s'inicia aproximadament amb la pubertat i acaba amb la formació del cos adult, però les expressions psicològiques, cognitives, culturals i socials de l'adolescència poden començar abans i acabar bastant més tard.

# data[].attributes.body
A l'etapa de la pubertat sorgeixen moltes dudes sobre la teva sexualitat en que creeus inclos quin es el teu estil a l'hora de vestir-te.

# data[].attributes.body
Valors o una escala de valors és un dibuix (piramide, arbre...) on hi han diferents valors.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
jorge Bucay

01.07.2007 | 02:00

Escala de valors Diari de Girona

Moltes vegades se m'acusa d'abusar de la importància de l'amor, l'educació i el principi ètic de respecte a la vida, a l'hora de parlar del futur de la humanitat. Jo no crec que magnifiqui la seva importància, però si ho faig, dic en la meva disculpa que es deu al fet que així vaig ser educat, en un univers familiar on el que era correcte sempre estava enllaçat al més amable i vital de cadascun.
I estic orgullós de la meva disculpa. Moltes vegades crec que un dels grans problemes de la humanitat és la ruptura que hi ha amb els moments crítics amb tot allò après abans; aquesta espècie d'amnèsia selectiva que no permet saber quins dels valors que portàvem com paradigmes han de ser oblidats per a la nostra conveniència o la de tots i quals amb criteri humà han de continuar vigents.
No desconec com és de difícil prendre aquestes decisions justament en el moment en el qual els canvis estan ocorrent, quan la sensació d'incertesa i inquietud és tal que la noció mateixa de "valor" sembla moltes vegades haver-se perdut.
Sospito que una de les poques coses que es pot intentar, per mitigar aquesta angoixa i no voler escapar del moment del canvi és aferrar-se als pocs valors que no canvien per a cadascun, les coses que segueixen sent insígnies malgrat viure en un temps de redefinicions. En el meu cas, com vaig dir, l'amor, l'educació i el respecte per la vida. Punts de referència als quals torno cada vegada que em perdo en la presa d'alguna transcendent decisió.
Malgrat que al nostre voltant tot sembla qüestionable, i tot es considera opinable, cadascun haurà de descobrir, determinar i enunciar les coses que considera, en aquest temps, valuoses, comuns i inviolables.
El gran desafiament segueix sent, com ja vam dir alguna vegada en aquesta columna, ser capaç de trobar la pròpia escala de valors i configurar a partir d'ella, una estructura social comunitària que permeti actuar en concordança amb el proïsme; i després posar l'accent a defensar aquests valors compartits, entre d'altres coses perquè clarament sense valors no existeix la societat.
El postmodernisme ha portat a aconseguir cert relativisme que sembla aplicable a totes les àrees: cultural, social, sexual, o econòmica. Tot succeeix com si el valor de les coses hagués de determinar-se per força d'acord al criteri de qui ho descriu.
No estic en contra del dret de cadascun de decidir de quina postura formarà part de la ideologia de cada u, però no em sembla una bona idea estendre la relativització a l'asseveració que sosté que matar és moralment detestable, no li sembla?
El fantàstic cas dels dos advocats.
Compten que fa moltíssims anys va arribar al despatx d'un vell advocat amb fama de ser tan despietat com infal·lible un recent rebut picaplets. Es va presentar dient que necessitava feina, però que no tenia experiència. El vell advocat li va oferir agafar-lo al despatx sense sou i ensenyar-li tot el que sabia. Li va dir que estava tan segur de l'efectivitat del seu mètode que planejava transformar-lo en un advocat imbatible i que per tant esperarien que el jove actués en el seu primer cas. Si el perdia significaria que no havia après suficient i no hauria de pagar-li res al seu mestre, però si el guanyava llavors pagaria al seu cap tot el cost que aquest li reclamés pel seu entrenament.
Van signar un contracte i durant els següents dos anys el jove va treballar sense rebre una moneda. Va aprendre moltes coses, importantíssimes unes i desagradables altres, i entre totes li van fer perdre el gust per la professió d'advocat.
Un matí, el jove deixeble va ser fins al despatx del vell cap per dir-li que deixava l'oficina, que havia decidit dedicar-se a la música, la seva verdadera passió redescoberta.
- Pots fer el que vulguis -va dir el vell advocat- , però abans d'anar-te'n, has de pagar-me per tot el que has après. No estic disposat a regalar-te tot el que et vaig ensenyar
- No t´haig de pagar més que amb el treball que ja vaig fer. Després de tot, l´úni que vaig aprendre és que no m'agrada ser advocat...
- Doncs no m'importa el que diguis, jo et vaig ensenyar i has de pagar-me.
- Et recordo que el nostre tracte diu que et pagaria si guanyava el primer judici i com no el vaig guanyar no n´hi haurà....
- Em pagaràs de totes maneres - va dir l'astut legista - Jo mateix et demandaré i hauràs d'anar a judici. Si perds em pagaràs perquè així ho decidirà el jutge, i si guanyes em pagaràs perquè el contracte així ho estableix.
El jove no anava a dedicar-se a l'advocacia però havia après el que feia falta aprendre: així que es va posar dret i va caminar tranquil·lament fins a la porta:
- No et pagaré de cap manera -li va dir abans d'anar-se'n - Si em demandes i anem a judici, no et donaré un centau perquè el jutge no farà lloc a la teva demanda, però en el suposat cas que jo perdés, tampoc et pagaré, perquè com recordaràs... així ho hem acordat.
Potser una vegada més sigui jo massa optimista, però com ho enuncia el capítol final del meu últim llibre jo no dubto mai del resultat final. No dubto per exemple, que l'amor i el respecte mutu estaran entre aquells valors últims que entre tots, algun dia acordarem.

# data[].attributes.attachment_link.description
Moltes vegades se m'acusa d'abusar de la importància de l'amor, l'educació i el principi ètic de respecte a la vida, a l'hora de parlar del futur de la humanitat. Jo no crec que magnifiqui la seva importància, però si ho