# data[].attributes.location_name
Ауэрштедт, Бад-Зульца, Германия

# data[].attributes.headline
Ауэрштедт, Бад-Зульца, Германия

# data[].attributes.subject
Ауэрштедт, Бад-Зульца, Германия

# data[].attributes.body
Битви під Ауерштедтом
https://www.jnsm.com.ua/h/1014W/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Копилов

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 14 жовтня 1806 : Битви під Єною і Ауерштедтом

# data[].attributes.attachment_link.description
14 жовтня 1806 року війська імператора Наполеона Бонапарта у битвах біля міст Єна і Ауерштедт отримали повну і безумовну перемогу над прусською армією під загальним командуванням герцога Брауншвейзького. Поразка на третій тиждень оголошеної нею ж війни настільки деморалізувала Пруссію, що вже за міс…

# data[].attributes.location_name
Вимейру, Португалия

# data[].attributes.headline
Вимейру, Португалия

# data[].attributes.subject
Вимейру, Португалия

# data[].attributes.body
Битва при Вімейру
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%80%D0%B8_%D0%92%D1%96%D0%BC%D0%B5%D0%B9%D1%80%D1%83

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва при Вімейру - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Би́тва при Віме́йру ( англ. Battle of Vimeiro, порт. Batalha do Vimeiro, фр. Bataille de Vimeiro) - битва, що відбулася 21 серпня 1808 року біля Вімейру, Португалія, між англійсько-португальськими та французькими військами. Першими командував Артур Уелслі Веллінгтон, другими - Жан-Андош Жюно. Завершилася поразкою французів.

# data[].attributes.location_name
Баутцен, Германия

# data[].attributes.headline
Баутцен, Германия

# data[].attributes.subject
Баутцен, Германия

# data[].attributes.body
Битва при Бауцені

https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%80%D0%B8_%D0%91%D0%B0%D1%83%D1%86%D0%B5%D0%BD%D1%96

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва при Бауцені - битва 8-9 травня 1813 під містом Бауценом між російсько-прусською армією під командуванням генерала П. Х. Вітгенштейна (93 тис. чол.) і французькою армією під командуванням імператора Наполеона (близько 143 тис. чол.).

Після перемоги у Лютцена Наполеон перейшов у наступ і спробував остаточно розгромити союзників в районі Бауцена. План французького полководця полягав у глибокому фланговому охопленні союзних військ, їх оточенні і знищенні. Для цього французький імператор надіслав в обхід союзної армії з півночі значну частину своїх сил на чолі з маршалом Неєм (60 тис. чол.). З іншими ж Наполеон 8 травня форсував в декількох місцях річку Шпрее. Після запеклого бою французи відтіснили армію союзників і оволоділи Бауценом.

Проте наступного дня Ней, що вийшов на вихідні позиції, не зміг вчасно завершити охоплення правого флангу союзників. Багато в чому це сталося через стійку оборони російських частин під командуванням генералів М. Б. Барклая-де-Толлі і С. Н. Ланського. Наполеон же не поспішав кидати в бій резерв, поки Ней не вийде в тил союзникам. Це дало Вітгенштейну можливість своєчасно відвести війська за річку Лебу і уникнути оточення. Нестача кавалерії у французів не дозволив Наполеону розвинути успіх.

Союзники втратили в цій битві 12 тисяч чоловік. Французи - 18 тис. чол. Після поразки при Бауцене російську армію замість Вітгенштейна очолив (з 17 травня) генерал Барклай-де-Толлі. Ця перемога скоріше негативно вплинула на моральний стан наполеонівської армії, яка чекала більшого успіху. Її солдатів пригнічувало, що всі їхні зусилля і величезні жертви не внесли перелому в хід кампанії. Союзники хоч і зазнали поразки, відступили, не втративши жодного полоненого. Після битви при Бауцені протиборчі сторони уклали тимчасове перемир'я.

Николай Шефов. Битвы России. Военно-историческая библиотека. М., 2002.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва при Бауцені - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва при Бауцені - битва 8-9 травня 1813 під містом Бауценом між російсько-прусською армією під командуванням генерала П. Х. Вітгенштейна (93 тис. чол.) і французькою армією під командуванням імператора Наполеона (близько 143 тис. чол.). Після перемоги у Лютцена Наполеон перейшов у наступ і спробував остаточно розгромити союзників в районі Бауцена.

# data[].attributes.location_name
Фрідланд, Германия

# data[].attributes.headline
Фрідланд, Германия

# data[].attributes.subject
Фрідланд, Германия

# data[].attributes.body
Битва під Фрідландом
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%96%D0%B4_%D0%A4%D1%80%D1%96%D0%B4%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B4%D0%BE%D0%BC

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Фрідландом - битва між французькою армією під командуванням Наполеона і російською армією під командуванням генерала Беннігсена, яка відбулась 14 червня 1807 року під Фрідландом (нині місто Правдинськ). Битва завершилася розгромом російської армії.

4:00 ранку - 5:30 вечора

На момент початку бою французька армія налічувала 75 000 бійців, російська - 60 000. Битва почалася о 3 годині ранку, коли з французького боку на полі бою знаходився тільки корпус маршала Лана. Спочатку Беннігсен обмежувався тільки артилерійською дуеллю і не атакував до 7 годин ранку, хоча на позиціях було тільки 26 000 французів. Останні утримували позиції до приходу Наполеона. Наполеон прибув на поле битви незабаром пообіді разом із своїм штабом і перейняв командування у Лана. До 4 годин дня імператорська гвардія і частина I корпусу були на місці битви, і Наполеон вирішив, що у нього досить сил (бл. 80 000 чол.), щоб виграти вирішальну битву. Росіяни були розгорнуті уздовж чотирьохмильної лінії по обох сторонах річки Аллі. Але на її лівому березі їх було значно менше, і саме тут Наполеон вирішив почати атаку.

5:30 - 10 вечора

Рівно в 5:30 тиша, що запанувала над полем бою, несподівано розірвалася декількома частими залпами французької батареї з 20 гармат.

Це був сигнал імператора маршалові Нею про початок загальної атаки. На чолі французьких частин, що наступали, пішла дивізія генерала Маршана, лівіше від нього йшли солдати генерала Біссона, а за ними наставала кавалерія Латур-Мобура. Росіяни перед ними відступали, і Маршан злегка відхилився управо, щоб загнати утікачів в річку Аллі. Мабуть, цей маневр здався Беннігсену вдалим моментом для контратаки. Він кинув в атаку загін козаків і полки регулярної кавалерії генерала Кологривова для розширення пролому, що утворився між двома французькими дивізіями. Проте ця атака ні до чого не привела - назустріч тим, що атакували, висунулася кавалерійська дивізія Латур-Мобура. Потрапивши між трьох вогнів, російські кавалеристи в паніці повернули назад. Французи відновили наступ.

Проте далі за них зустрів добре організований фланговий вогонь гармат 14-ї резервної дивізії росіян, поставленій на східному березі Аллі. Французи було завагалися, тим паче, що Беннігсен кинув на них новий загін кавалеристів і направив його проти лівого флангу Біссона.

У цей критичний момент, коли французька атака почала захлинатися, Наполеон на допомогу дивізіям Нея кинув в бій резервний корпус маршала Віктора, головні частини якого вів генерал Дюпон. З допомогою кавалеристів Латур-Мобура контратака французів досягла успіху - російські ескадрони були відкинуті назад до своєї піхоти.

Паніка, що почалася в рядах росіян, зробила їх прекрасною мішенню для французьких канонірів. Французька картеч косила ряди російської піхоти, причому відстань від гармат до піхотних рядів скоротилася поступово з 1600 до 150 ярдів і, нарешті, до 60 кроків. Залишки російської кавалерії намагалися допомогти своїм піхотинцям, але тільки розділили їх сумну долю - картеч розкидала у боки людей і коней.

Не мала успіху і спроба Беннігсена спинити атаку частин Лана, Мортьє і Груші. У зростаючому відчаї Беннігсен почав штикову атаку проти правого флангу дивізій Нея, але єдиним результатом цього була загибель декількох тисяч російських солдатів у водах Аллі. У цей момент битви відрізнився генерал Дюпон. Зі своєю дивізією завдав удару у фланг і тил російського центру (солдати якого вже були сильно стомлені боями), а потім атакував тільки що введені в бій полки російської гвардії. Дуже скоро гвардійські полки вкрили своїми тілами поле бою. Сучасник бою пише, що це була перемога пігмеїв над гігантами.

Дії генерала Дюпона були високо оцінені імператором, і Наполеон обіцяв йому маршальський жезл за першу наступальну вдалу справу.

Підсумки битви

Битва під Фрідландом закінчилася. Російська армія зазнала нищівної поразки. Французи втратили, ймовірно, близько 12 000 чол., а росіяни - від 18 000 до 20 000; це близько 30 % армії Беннігсена. Французи захопили також 80 гармат. Наполеон отримав нарешті рішучу перемогу, яка не давалася йому близько 6 місяців. Але головним підсумком перемоги Наполеона в цій битві стало підписання Тільзитського миру на річці Німан.

Література

Харботл Т. Битвы мировой истории. - М.: Внешсигма, 1993. - С. 485-486. - ISBN 5-86290-195-7

Чандлер Д. {{{Заголовок}}}. - ISBN 978-5-227-02457-2.

Большой энциклопедический словарь (БЭС). - М., 1994. - С. 1436.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Фрідландом - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Фрідландом - битва між французькою армією під командуванням Наполеона і російською армією під командуванням генерала Беннігсена, яка відбулась 14 червня 1807 року під Фрідландом (нині місто Правдинськ). Битва завершилася розгромом російської армії. На момент початку бою французька армія налічувала 75 000 бійців, російська - 60 000.

# data[].attributes.location_name
Гросберен, Германия

# data[].attributes.headline
Гросберен, Германия

# data[].attributes.subject
Гросберен, Германия

# data[].attributes.body
Битва біля Гросберена
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%B1%D1%96%D0%BB%D1%8F_%D0%93%D1%80%D0%BE%D1%81%D0%B1%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BD%D0%B0

# data[].attributes.location_name
Брієнно, Комо, Италия

# data[].attributes.headline
Брієнно, Комо, Италия

# data[].attributes.subject
Брієнно, Комо, Италия

# data[].attributes.body
Битва під Брієнном
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%96%D0%B4_%D0%92%D0%B0%D0%B3%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D0%BC

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Ваграмом - генеральна битва Австрійсько-Французької війни 1809 року, що відбулась 5-6 липня 1809 року в районі Ваграму, поблизу острова Лобау на Дунаї. Битва була наступальною як з боку армії французів, так і з боку австрійців при значно меншій чисельності. Наполеон Бонапарт розбив війська ерцгерцоґа Карла, тим самим припинивши існування П'ятої коаліції.

Після поразки під Асперн-Есслінгом Наполеон жадав реваншу й готувався до нової битви з особливою прискіпливістю. Отримавши підкріплення баварськими загонами, французький імператор готувався до нової переправи через Дунай. Австрійська армія під командуванням Карла займала позиції на висотах за річкою Русбах. Вивчивши помилки минулої битви, Наполеон, цього разу, вдало організував переправу своїх військ. Добре укріпивши острів Лобау, французькі сапери почали у суворій секретності зводити мости.

Переправа розпочалась о 9 годині вечора 4-го липня під прикриттям 120 гармат, а 5-го липня основні частини Великої армії розгортались на Мархфельдській рівнині. На ці маневри у Наполеона пішло багато часу. Попри це, вони захопили австрійців зненацька. Наполеон дізнався, що Карл чекає на підкріплення (війська ерцгерцоґа Іоанна) вирішив атакувати супротивника з ходу, використовуючи всю масу своїх військ.

Бій розпочався о 7 годині вечора. Але, нашвидкуруч спланована фронтальна атака й погана підтримка артилерії не принесла французам та їхнім союзникам саксонцям, італійцям і баварцям нічого, окрім великих втрат. Об 11 вечора бій припинився.

Наступного дня, 6-го липня, Карл, натхненний успіхом, вирішив дати французам бій. Австрійці невірно розрахували час прибуття свого підкріплення. Карл занадто розтягнув свій фронт (на 21-27 км). Не залишив він й резервів своєї армії. О 4 ранку його війська під прикриттям туману перейшли в наступ. Зачувши канонаду, Наполеон вирішив, що до Карла підійшли війська його брата Іоанна. Наполеон наказав своїм військам йти в атаку. О 7 ранку австрійці розгорнули свою артилерію й відкрили вогонь. Французька артилерія не змусила себе довго чекати. Почалась канонада з обох сторін. Можна сказати, що французи виграли цю артилерійську дуель.

О 10 ранку правий фланг австрійців рушив вперед з метою відрізати французів від мостів на Дунаї. Їм вдалось це зробити. Наполеон, який спостерігав за битвою, вирішив зосередити більшу частину своїх військ в центрі. До 12 години солдати Макдональда вишикувались за 104-гарматною батареєю. Приблизно за годину корпус французького маршала Даву здійнявся на Нейзидельські висоти, яку захопила дивізія Фріана. Приблизно у цей самий час Наполеон віддав наказ йти в атаку солдатам Макдональда. Французи вдарили з 104 гармат й повільно пішли в атаку щільним строєм. Але австрійські солдати вже були не ті, яких раніше розбивав Наполеон. Зазнавши гіркоти поразки, австрійці хотіли будь-що виграти цю битву. Вони зустріли французів сильним вогнем рушниць. Французи, захопивши лівий фланг австрійців, почали розвивати успішний наступ в центрі, хоча й несли важких втрат. Ерцгерцоґ Карл, побачивши, що французи підтягують свої резерви, та що Нейзидельські висоти австрійці взяти не зможуть, о 3 годині дня віддав наказ відступати.

Близько 4 години на полі бою з'явився Іоанн зі своїми 13 000 солдат. Але побачивши, що битву програно, він не вступив до бою.

О 8-9 вечора битва завершилась. Австрійська армія зазнала поразки. Але нищівною цю поразку назвати не можна. Тим не менше, через 4 дні після битви Карл зажадав миру.

Ця битва являє інтерес з тактичної точки зору: Вміла переправа великих сил французьких військ через Дунай, масований артилерійський вогонь й застосування глибокого таранного бойового порядку. Всього в битві було вбито 12 800 солдат.

45 000 солдатів з 104 гарматами під командуванням Етьєна Макдональда

Томас Харботл Битви світової історії. - Москва., 1993.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Ваграмом - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Ваграмом - генеральна битва Австрійсько-Французької війни 1809 року, що відбулась 5-6 липня 1809 року в районі Ваграму, поблизу острова Лобау на Дунаї. Битва була наступальною як з боку армії французів, так і з боку австрійців при значно меншій чисельності. Наполеон Бонапарт розбив війська ерцгерцоґа Карла, тим самим припинивши існування П'ятої коаліції.

# data[].attributes.location_name
Ватерлоо, Бельгия

# data[].attributes.headline
Ватерлоо, Бельгия

# data[].attributes.subject
Ватерлоо, Бельгия

# data[].attributes.body
Битва під Ватерлоо

https://www.jnsm.com.ua/h/0618M/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
18 червня 1815 року поблизу селища Ватерлоо біля Брюсселю відбулась битва, в якій французам, очолюваним імператором Наполеоном Бонапартом, завдали поразки об'єднанні сили англо-голландсько-німецьких і пруcських військ, поклавши кінець наполеонівській ері в європейській історії. Втративши підтримку парламенту і уряду, Наполеон був змушений вдруге зректися влади і залишити Париж, який 7 липня зайняли війська Сьомої антифранцузької коаліції.На обкладинці: Вільям Садлер "Битва під Ватерлоо", 1829 рік © Pyms Gallery, Лондон

Згідно укладеній 11 квітня 1814 року у Фонтенбло угоди, Наполеон зберіг за собою титул імператора, в його володіння надавався острів Ельба, суверенітет якого гарантували країни коаліції: Наполеон отримав офіційний титул "Імператор і правитель Ельби". 18 стаття договору дозволяла йому мати не більше 400 солдатів, однак це обмеження він фактично ігнорував: його військо мало чисельність у 1 649 чоловік, а саме: 6 рот Старої гвардії (елітні частини імператорської гвардії), з них 3 роти єгерів і 3 роти гренадерів, загальною чисельністю 610 осіб.

Уважно стежачи за подіями на батьківщині, де реставрація Бурбонів викликала невдоволеннях серед всіх верств населення, розладом між союзниками по колишній антифранцузькій коаліції, які на Віденському конгресі підводили підсумки переможних воєн, і спостерігаючи за небезпечним для Франції зближення Британії та США, Наполеон вирішив діяти: після 300 днів заслання він з невеличкою армією і грошима відплив з Ельби, 1 березня 1815 року висадився на півдні Франції і 20 березня без жодного пострілу переможно увійшов у Париж, який вітав його гучними криками "Хай живе імператор!".

Ще , дізнавшись про втечу імператора з Ельби, лідери колишньої антифранцузької коаліції оголосили Наполеона поза законом і сформували Сьому коаліцію, куди крім Росії, Швеції, Британії, Австрії та Пруссії увійшли Нідерланди, Швейцарія і кілька німецьких держав. Для остаточного розгрому Наполеона союзники зібрали 700-тисячну армію і доручили розробку військової кампанії переможцю всіх маршалів Наполеона британському фельдмаршалу Артуру Веллслі, герцогу Веллінгтона, який обійняв команду над англо-союзними військами у Фландрії.

Наполеон доклав чимало дипломатичних зусиль, щоб розсварити союзників і виграти час, оскільки після втрати майже всієї 600-тисячної армії в російській кампанії 1812 року, мобілізація до французької армії йшла з великими труднощами. Маючи на 10 червня у своєму розпорядженні лише 198 тисяч чоловік, серед яких лише 128 тисяч були боєздатними, у Наполеона був єдиний шлях до перемоги - стрімким ударом розбити розрізнені силам коаліції в Бельгії.

1815 року Наполеон розпочав останню в своєму житті військову кампанію і через два дні в битві при Ліньї з військом у 75-80 тисяч чоловік отримав перемогу над прусською 90-тисячною армією під командою фельдмаршала Гебхарда Блюхера. В той самий час відбулася ще одна битва: під Катр-Бра маршал Мішель Ней стримував об'єднані англо-нідерландські сили під командою Веллінгтона та короля Нідерландів Вільгельма Оранського; вона закінчилася фактично безрезультатно для обох сторін, але дала можливість запобігти з'єднанню сил Блюхера і Веллінгтона. Вважаючи, що прусські війська повністю вибули з гри, Наполеон наказав маршалу Емануелю Груші добити їх залишки (що, як згодом виявилось, було фатальною помилкою), а сам з рештою війська відправився до Брюсселю, за 22 кілометра від якого розташувалися війська союзників.

Сили французів при Ватерлоо складали до 72,5 тисяч чоловік і 252 гармати, союзників - до 68 тисяч чоловік (і ще 50 тисяч пруссів) при 156 гарматах

Веллінгтон зайняв вигідну позицію на Мон-Сен-Жанському плато по обидва боки брюссельської дороги від селища Мерб-Брен до ферми Лавалетт біля селища Ватерлоо. Його позиція дозволяла уникати ворожого артилерійського вогню і бачити всі переміщення французів, які перебували на відстані 1200 метрів. Крім того, Веллінгтон підтримував зв'язок з Блюхером, якого так і не знайшли французи: прусський фельдмаршал обіцяв наступного дня надати від 2 до 4 корпусів підтримки.

На світанку 18 червня 1815 року обидві армії розпочали підготовку до битви. Всі попередні дні йшов дощ, тому поле біля Ватерлоо перетворилась на глиняне місиво. Виїхавши зі своєї ставки у фермі дю Кайю, Наполеон об'їхав війська, які вітали його криками "Хай живе імператор!", і об 11:35, коли йому здалося, що поле висохло, Наполеон розпочав останню битву в своєму житті. З 84 гармат сильним вогнем французи вдарили по лівому флангу англійців, після чого маршал Ней повів своїх людей в атаку. Одночасно на правому фланзі супротивника біля замку Угумон була розпочата відволікаюча атака, яка натрапила на добре укріплену позицію і отримала енергійну відсіч. Намагаючись змусити Веллінгтона перемістити на правий фланг резерви з центру, французи весь день і з великими втратами штурмували Угумон, ліс довкола якого переходив з рук в руки. Атаки на лівому фланзі англійців тривали неперервно.

Близько першої дня Наполеон випадково помітив біля селища Сен-Ламбер на північному сході неясні контури військ. Спочатку він подумав, що це Груші, якому вночі і потім кілька разів вранці відправлялись накази поспішати до поля битви. Але це був Блюхер, який кількома майстерно виконаними переходами уник переслідування і тепер поспішав на допомогу Веллінгтону. Дізнавшись про це, Наполеон пополотнів: шанси на перемогу залишались лише за умови, якщо за Блюхером йшов Груші - в такому разі хоча у англійців і буде більше підкріплення, ніж у Наполеона коли він з'єднається з Груші, але сили супротивників залишаться більш-менш рівними. Але Груші у той момент був надто далеко від Ватерлоо.

Наполеон наказав маршалу Нею продовжувати атаку лівого флангу і центру супротивника, який вже зазнав ряд страшних ударів. Англійці зустріли вогнем колони французів і кілька разів переходили в контратаку, завдаючи їм страшних втрат. Помітивши це, Наполеон особисто прибув до висоти біля ферми Бель-Альянс й направив у бій 9 тисяч кірасирів під командуванням генерала Еда Мійо, які настільки потужно вдарили по шотландській кавалерії, що та втратила цілий полк і була змушена відступити. Після інтенсивного артобстрілу о третій дня французи захопили околиці стратегічного пункту, ферму Ла-Хе-Сент в центрі, після чого ударом по правому флангу 40 кінних ескадронів, переданих під команду маршала Нея, нарешті вдалось захопити замок Угумон. Веллінгтон почав нервувати, у нього бракувало резервів: "Нехай в такому випадку всі помруть на місці! У мене вже немає підкріплень. Нехай помруть всі до останньої людини, але ми повинні протриматися, доки прийде Блюхер".

Атака французької кінноти справила на англійців неймовірне враження. Учасник битви при Ватерлоо прапорщик Гронау з 1-го піхотного гвардійського полку згадував: "Жодна людина, присутня при цьому і яка вижила, до кінця життя не могла забути жахливу пишність цієї атаки ... Це були знамениті кірасири - в основному старі солдати, які відзначилися майже у всіх боях в Європі. Неймовірно швидко вони з'являлися в межах 20 ярдів від нас, приголомшуючи криками "Хай живе імператор!". Третя і четверта хвилі кавалерійських атак Нея попали під інтенсивні залпи артилерії - втрати були настільки великими, що тіла загиблих не давали можливості йти вперед іншим. О шостій вечора вона остаточно зсьорбнулась: Ней втратив третину солдат і коней, втрати Веллінгтона теж були серйозні, до того ж у цей момент з поля бою дезертирувала нідерландська кавалерська бригада і ганноверський полк, які поскакали до Брюсселя. У обох сторін кавалерія стала практично небоєздатною.

З втратою кавалерії і невпинним наближенням Блюхера у Наполеона були всі підстави відступити. Однак замість цього він віддав наказ взяти штурмом ферму Ла-Хе-Сент, захисники якої практично вже не мали набоїв і були практично всі перебиті - з 378 чоловік живими залишилось лише 42. В цей же час французи захопили ферму Папелотта і о 19:30 Наполеон особисто повів в атаку свій останній резерв - імператорську гвардію, яка через Ла-Хе-Сент мала прорвати центр Веллінгтона і завадити з'єднанню з Блюхером. Однак п'яти батальйонів виявилось недостатньо - після артилерійського обстрілу їх зупинив залповий вогонь англійських гвардійців і штикова атака голландської дивізії генерала-лейтенанта Давида Шассе, після чого контратака англійської піхоти змусила імператорських гвардійців відступити. Ситуація для французів стала геть критичною, коли з появою о восьмій вечора на полі бою авангарду Блюхера, Веллінгтон дав команду перейти у загальний наступ. Маючи чисельну перевагу, прусські війська зім'яли правий фланг супротивника, після чого французи почали відступати по всьому фронту. Їх переслідування було доручене військам Блюхера і тривало три дні аж до Лаона - за 150 кілометрів від Ватерлоо.

У битві при Ватерлоо французи втратили 220 гармат, 2 штандарти, весь обоз, 5 тисяч чоловік убитими, до 18 тисяч пораненими, до 15 тисяч пропалими без вісті і від 7 до 8 тисяч полоненими. Сили коаліції втратили менше: союзники - 4389 чоловік убитими, 13642 пораненими, 3671 пропалими без вісті, прусси - 362 убитими, 1009 пораненими і 218 чоловік пропалими без вісті

Трьох дивізій маршала Груші, які в розпал битви при Ватерлоо ув'язались у бій з ар'єргардом армії Блюхера, і здолали його під Вавром лише вранці , та трьох тисяч солдат, які врятувались разом з Наполеоном, було явно замало і для продовження війни, і для захисту Парижа. імператор прибув до столиці і звернувся до уряду з вимогою надати йому диктаторські повноваження для мобілізації нації на війну з окупантами. Отримавши відмову, наступного дня о 12:00 він відрікся престолу на користь свого сина Наполеона II і виїхав у свою резиденцію під Парижем, звідки звернувся до армії із закликом не складати зброю. Наступного дня Тимчасовий уряд оголосив про позбавлення влади його сина, і Наполеон Бонапарт залишив Мальмезон, виїхавши у Гасконь. Після невдалої спроби відбути до США в порту Рошфор зі словами "Я прибув, щоб перейти під захист вашого короля і ваших законів" здався британцям, рішенням яких був висланий на острів Святої Єлени в Атлантиці, де й прожив решту шість років свого життя.

передові частини армії Блюхера підійшли до Парижу і до ранку наступного дня біля містечка Іссі розбили корпус генерала Домініка Вандама, що змусило французів прийняти нав'язані умови перемир'я: маршал Франції Луї Даву, Артур Веллслі і Гебгард-Леберехт фон Блюхер уклали угоду, за якою французькі війська мали бути виведені "за Сену". англо-коаліційна і прусська армії урочисто увійшли в Париж, після чого наступного дня в столицю прибув відновлений при владі Людовик XVIII.

Згодом свою роботу поновив Віденський конгрес, який визначив нову розстановку сил в Європі, що мала на меті забезпечети непорушність європейських монархій.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
велика британія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вирішальні битви

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наполеон бонапарт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
французька імперія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
битва під ватерлоо

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наполеон бонапарт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нова історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро копилов

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 18 червня 1815 : Битва під Ватерлоо

# data[].attributes.attachment_link.description
18 червня 1815 року поблизу селища Ватерлоо біля Брюсселю відбулась битва, в якій французам, очолюваним імператором Наполеоном Бонапартом, завдали поразки об'єднанні сили англо-голландсько-німецьких і пруcських військ, поклавши кінець наполеонівській ері в європейській історії. Втративши підтримку парламенту і уряду, Наполеон був змушений вдруге зректися влади і залишити Париж, який 7 липня зайняли війська Сьомої антифранцузької коаліції.

# data[].attributes.location_name
Ваграм, Австрия

# data[].attributes.headline
Ваграм, Австрия

# data[].attributes.subject
Ваграм, Австрия

# data[].attributes.body
Битва під Ваграмом
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%96%D0%B4_%D0%92%D0%B0%D0%B3%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D0%BC

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Ваграмом - генеральна битва Австрійсько-Французької війни 1809 року, що відбулась 5-6 липня 1809 року в районі Ваграму, поблизу острова Лобау на Дунаї. Битва була наступальною як з боку армії французів, так і з боку австрійців при значно меншій чисельності. Наполеон Бонапарт розбив війська ерцгерцоґа Карла, тим самим припинивши існування П'ятої коаліції.

Після поразки під Асперн-Есслінгом Наполеон жадав реваншу й готувався до нової битви з особливою прискіпливістю. Отримавши підкріплення баварськими загонами, французький імператор готувався до нової переправи через Дунай. Австрійська армія під командуванням Карла займала позиції на висотах за річкою Русбах. Вивчивши помилки минулої битви, Наполеон, цього разу, вдало організував переправу своїх військ. Добре укріпивши острів Лобау, французькі сапери почали у суворій секретності зводити мости.

Переправа розпочалась о 9 годині вечора 4-го липня під прикриттям 120 гармат, а 5-го липня основні частини Великої армії розгортались на Мархфельдській рівнині. На ці маневри у Наполеона пішло багато часу. Попри це, вони захопили австрійців зненацька. Наполеон дізнався, що Карл чекає на підкріплення (війська ерцгерцоґа Іоанна) вирішив атакувати супротивника з ходу, використовуючи всю масу своїх військ.

Бій розпочався о 7 годині вечора. Але, нашвидкуруч спланована фронтальна атака й погана підтримка артилерії не принесла французам та їхнім союзникам саксонцям, італійцям і баварцям нічого, окрім великих втрат. Об 11 вечора бій припинився.

Наступного дня, 6-го липня, Карл, натхненний успіхом, вирішив дати французам бій. Австрійці невірно розрахували час прибуття свого підкріплення. Карл занадто розтягнув свій фронт (на 21-27 км). Не залишив він й резервів своєї армії. О 4 ранку його війська під прикриттям туману перейшли в наступ. Зачувши канонаду, Наполеон вирішив, що до Карла підійшли війська його брата Іоанна. Наполеон наказав своїм військам йти в атаку. О 7 ранку австрійці розгорнули свою артилерію й відкрили вогонь. Французька артилерія не змусила себе довго чекати. Почалась канонада з обох сторін. Можна сказати, що французи виграли цю артилерійську дуель.

О 10 ранку правий фланг австрійців рушив вперед з метою відрізати французів від мостів на Дунаї. Їм вдалось це зробити. Наполеон, який спостерігав за битвою, вирішив зосередити більшу частину своїх військ в центрі. До 12 години солдати Макдональда вишикувались за 104-гарматною батареєю. Приблизно за годину корпус французького маршала Даву здійнявся на Нейзидельські висоти, яку захопила дивізія Фріана. Приблизно у цей самий час Наполеон віддав наказ йти в атаку солдатам Макдональда. Французи вдарили з 104 гармат й повільно пішли в атаку щільним строєм. Але австрійські солдати вже були не ті, яких раніше розбивав Наполеон. Зазнавши гіркоти поразки, австрійці хотіли будь-що виграти цю битву. Вони зустріли французів сильним вогнем рушниць. Французи, захопивши лівий фланг австрійців, почали розвивати успішний наступ в центрі, хоча й несли важких втрат. Ерцгерцоґ Карл, побачивши, що французи підтягують свої резерви, та що Нейзидельські висоти австрійці взяти не зможуть, о 3 годині дня віддав наказ відступати.

Близько 4 години на полі бою з'явився Іоанн зі своїми 13 000 солдат. Але побачивши, що битву програно, він не вступив до бою.

О 8-9 вечора битва завершилась. Австрійська армія зазнала поразки. Але нищівною цю поразку назвати не можна. Тим не менше, через 4 дні після битви Карл зажадав миру.

Ця битва являє інтерес з тактичної точки зору: Вміла переправа великих сил французьких військ через Дунай, масований артилерійський вогонь й застосування глибокого таранного бойового порядку. Всього в битві було вбито 12 800 солдат.

45 000 солдатів з 104 гарматами під командуванням Етьєна Макдональда

Томас Харботл Битви світової історії. - Москва., 1993.

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Ваграмом - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Ваграмом - генеральна битва Австрійсько-Французької війни 1809 року, що відбулась 5-6 липня 1809 року в районі Ваграму, поблизу острова Лобау на Дунаї. Битва була наступальною як з боку армії французів, так і з боку австрійців при значно меншій чисельності. Наполеон Бонапарт розбив війська ерцгерцоґа Карла, тим самим припинивши існування П'ятої коаліції.

# data[].attributes.location_name
Маренго, Алессандрия, Италия

# data[].attributes.headline
Маренго, Алессандрия, Италия

# data[].attributes.subject
Маренго, Алессандрия, Италия

# data[].attributes.body
Битва при Маренго

https://www.jnsm.com.ua/h/0614U/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У ході Другої італійської кампанії 14 червня 1800 року біля селища Маренго в Північній Італії відбулася битва, в якій французька армія першого консула Наполеона Бонапарта завдала нищівної поразки австрійським військам генерала Міхаеля Меласа. Австрія була вимушена залишити Італію, а зазнавши в грудні цього ж року ще однієї поразки в битві при Гогенліндені, була змушена підписати Люневільський мир, який завершив десятилітній період війн європейських держав з революційною Францією.На обкладинці: Луї-Франсуа Лежен "Битва при Маренго" © Версальський палац

У 1796 році 27-річний генерал Наполеон Бонапарт був призначений на посаду командувача французькою Італійською армією. Перша Італійська кампанія стала для нього, по суті, першим серйозним досвідом бойових дій з великою армією супротивника. Виступивши в похід проти Австрії, під контролем якої була Північна Італія, протягом двох тижнів армія Наполеона отримала перемогу в шести битвах і увійшла в Мілан. До червня від австрійців було звільнено всю Ломбардію. Після переконливої перемоги 14-15 червня у битві при Ріволі над військами генерал-фельдмаршала Йосипа Альвінци і фельдмаршал-лейтенанта Петера фон Кваджановича був відкритий шлях на останній австрійський оплот в Північній Італії - Мантую, яка капітулювала 2 лютого 1797 року.

18 жовтня між Французькою республікою і Австрійською монархією було укладено Кампо-формійський мирний договір, за яким Франція отримувала Габсбурзькі Нідерланди, лівий берег Рейну та Іонійські острови, контроль над Швейцарією, перетвореною на союзну їй Гельветичну республіку, та т. зв. Цизальпінською республікою зі столицею у Мілані. Втративши всі свої володіння у Північній Італії (компенсовані, за рахунок Венеції, Істрії, Фріуля і Далмації), Австрія вийшла зі складу Першої антифранцузької коаліції (Англія, Пруссія, Неаполь, Тоскана, Австрія, Іспанія, Голландія, Росія) .

Антифранцузькі коаліції виникли після вибуху Французької революції 1789 року - це були тимчасові військово-політичні союзи європейських держав, які прагнули відновлення у Франції монархічного режиму з династією Бурбонів на чолі і недопущення подібних революцій в своїх країнах

Розпочавши в 1798 році Єгипетську експедицію, яка відкривала шлях до захоплення Британської Індії, Наполеон був змушений повернутися на батьківщину, дізнавшись, що Велика Британія, занепокоєна посиленням Франції і поширенням революційних ідей у Європі, сформувала Другу коаліцію в складі Росії, Османської імперії та Неаполітанського королівства. До неї приєдналась і Австрія, яка не бажала виконувати мирний договір з Францією і миритись з втратою своїх володінь в Північній Італії. Командуючим об'єднаними військами Росії і Австрії було призначено російського генерала Олександра Суворова, перед яким, згідно англо-російського договору, була поставлена задача "дійсними заходами покласти край успіхам французької зброї та поширенню правил анархічних; примусити Францію ввійти в колишні межі і тим відновити в Європі міцний мир і політичну рівновагу".

Перші бої сил коаліції і Франції в Італії розпочалися 5 квітня 1799 року під селом Маньяно, де французи зазнали першої поразки. 18 квітня Суворов завдав їм нищівної поразки в битві на річці Адда. Протягом 5 тижнів війська коаліції вибили французів з Північної Італії, Мілан капітулював без бою, Цизальпінську республіку було ліквідовано й було захоплено шляхи сполучення французів з Савойєю і Швейцарією. Фактично Франція повністю втратила всю Північну Італію, окрім Генуї і смужки лігурійського узбережжя. Це змусило Наполеона покласти командування в Єгипті на Жана-Батіста Клебера і 9 жовтня 1799 року в супроводі своїх генералів прибути у Париж. Вже за місяць Директорія, головний виконавчий орган Французької республіки, переворотом була усунута від управління державою і вся реальна влада у Франції перейшла в руки до трьох консулів - Роже Дюко, Еммануеля Сійєса і Наполеона Бонапарта, який став першим консулом.

Стан Франції був непевний, фінансове положення - кризовим, хабарництво і розкрадання державної казни набули небувалого поширення, активізувалась опозиція республіканській владі, північ і південь країни наповнився бандами грабіжників, які, прикриваючись знаменами усунутих від влади Бурбонів, "мстили" за повалення правлячої династії, нападаючи і грабуючи всіх без розбору. Франція втомилася від війн, армія була в поганому стані, самому Наполеону потрібен був період спокою, щоб укріпити владу, відродити економіку і виконати обіцянку принести мир французькому народу. Протягом 1799-1800 років французька дипломатія всіма силами намагалися досягти миру з країнами Другої коаліції. Однак Велика Британія сумнівалася у щирості намірів Наполеона доки Голландія і Бельгія, які слугували Франції військовими плацдармами, знаходилися в її руках.

"Конституцією VIII року" вся влада фактично була зосереджена в руках першого консула: "він стверджує закони; призначає і змінює членів Державної ради, міністрів, послів та інших іноземних агентів, офіцерів армії і флоту, чинів місцевого управління і урядових комісарів судового відомства. Він призначає кримінальних і цивільних суддів, виключаючи світових і касаційних, але не може отрешать їх від посади"

До весни 1800 року Наполеону вдалося стабілізувати внутрішнє становище Франції, за рахунок реформування податків виправити фінансове положення, сформувати нову систему централізованого державного управління, покінчити з бандами грабіжників. Через відсутність успіхів у перемовинах з Британією він розпочав підготовку до майбутньої війни, яка мала принести мир силою. На вирішення цієї задачі Наполеону вдалось консолідувати французький народ, до якого в прокламації 8 березня 1800 року він звернувся зі словами: "Французи, ви бажаєте миру - ваш уряд теж бажає його ще з більшим прагненням; але для досягнення миру нам потрібні гроші, сталь і люди". Бонапарт здійснив енергійні заходи по забезпеченню армії всім необхідним, зокрема генерал Сульт писав: "В скорому часі в армію стало надходити продовольство, почали виплачувати давно затриману платню і людський склад було поповнено новобранцями спеціального призову", запровадив у ній систему корпусів, які мали елементи всіх родів військ і певний час могли вести самостійні бойові дії з чисельно переважаючим супротивником.

Залишену Суворовим Італію зайняла Австрія, через що російський імператор Павло І розірвав відносини з Другою коаліцією. Це стало сприятливою нагодою для Франції - австрійські війська під командування генерала Міхаеля Меласа були зосереджені тільки неподалік Генуї, а для прикриття з півночі, вважаючи, що Наполеон не зможе перейти Альпи, був залишений лише невеликий заслін. Мелас прорахувався: французи атакували австрійців з півночі в тил. За виразом Наполеона "армія може пройти там, де ступає нога людини", і саме цей шлях обрав перший консул: 21 травня 1800 року, коли він ще переходив альпійський перевал Сен-Бернар, попереду його армії вже зав'язалися авангардні бої з австрійським заслоном. Швидко просуваючись, французи 2 червня увійшли в Мілан, згодом зайняли Павію, Брешію, Кремону і Пьяченцу. Після взяття Генуї австрійська армія відступила і зникла з поля зору французів.

13 червня, залишивши частину військ для облоги Тортони, французи перейшли ріку Скрівія і зайняли селище Маренго біля містечка Алессандрія у П'ємонті. Наполеон заночував поруч в Торре-де-Гарофолі. Французькій розвідці не вдалося точно встановити куди пішли австрійські війська, між тим вони стояли неподалік за річкою Борміда. Не маючи точних відомостей про сили Меласа та його наміри, Наполеон зробив помилку і розділив свою 28-тисячну армію, якій протистояло 40 тисяч австрійців, пославши дивізію генерала Луї Дезе по дорозі до міста Нові, намагаючись перекрити ймовірні шляхи відступу австрійців.

Остерігаючись з'єднання військ Наполеона з 60-тисячною резервною армією під командою генерала Луї Бертьє, яка на його думку вже вийшла з Діжона у західному напрямку, Мелас вирішив дати негайний бій: о 6:00 ранку в неділю 14 червня 1800 року австрійські війська почали перехід через ріку Борміда і під прикриттям 100 гармат розгорнулись в три колони (другу колону Мелас очолював особисто з начальником австрійського генштабу Цахом).

Австрійський удар застав французів зненацька. Корпус генерала Клода-Віктора Перрена наполегливо і мужньо відбивав атаки австрійців, які намагалися перебратися через глибокий струмок Фантононе напроти села Маренго. О 10:00 йому на допомогу Наполеон відправив двох своїх командуючих - Іохіма Мюрата і Жана Ланна, але переважаюча чисельність австрійців дозволила їм остаточно зім'яти лівий фланг французів. Правий фланг французької армії, підданий фронтальній атаці, почав повільно відступати. О 11:00 на поле битви прибув сам Наполеон: переконавшись, що Мелас стягнув під Маренго всі свої війська, він наказав підсилити правий фланг і направив гінців до Луї Дезе, який саме прямував до Нові для перехоплення супротивника: "Я хотів атакувати Меласа. Він напав на нас першим. Заради бога, підходь скоріше, якщо зможеш".

З полудня наступило годинне затишшя, під час якого австрійці перегрупували свої сили для вирішального удару. Сили корпусу генерала Віктора біля Маренго були стомлені, їм бракувало боєприпасів. Наполеон послав у бій всі свої резерви та Консульський корпус, який, захопивши містечко Кастель-Черьоло, дав французам можливість закріпитися на правому фланзі. Однак австрійський тиск зі сторони Маренго постійно наростав, і о 15:00 французька армія почала відступати до Сен-Джульяно - фактично битва була програна, поле бою, засіяне трупами, залишилося за австрійцями.

Доручивши своєму заступнику Антону фон Цаху переслідування французів, легко поранений генерал Мелас поїхав в Алессандрію, звідки послав до Відня кур'єра зі звісткою про грандіозну перемогу. За наказом Цаха був сформований авангард (2 піхотні полки з частиною гренадер) для подальшого наступу, а іншим військам було наказано згортатися в похідні колони; частина австрійців розташувалась на обід.

Ситуацію на полі бою змінив прихід генерала Луї Дезе зі свіжими військами. Оглянувши поле бою, як повідомляє особистий секретар першого консула Луї Бурьєн, Наполеон сказав "Ну, що ти про це думаєш?" Генерал Дезе вийнявши годинник холоднокровно сказав: "Цю битву програно повністю. Але зараз тільки 14:00 (насправді було майже 16:00), ще є час почати другу битву". Відступаючі залишки французької армії прилаштувалися по флангах до дивізії генерала Дезе, займаючи фронт від Сан-Джульяно в напрямку на Кастель-Черьоле: з лівого - Луї Віктор, з правого - Жан Ланн; ззаду і лівіше Ланна стала кіннота.

Наполеон, проїжджаючи повз війська, вигукнув: "Солдати! Ви далеко відступили; ви знаєте мою звичку робити бівак на полі бою". Розпочалась нова битва: 12 французьких гармат ударили австрійців картеччю, генерал Дезе особисто повів своїх солдат в атаку і у перші ж її хвилини був убитий, але натиск його частин не ослаб. Кавалеристи Келлермана налетіли на австрійських драгунів, здолали їх і вклинилися в ряди піхоти. Австрійські гренадери не витримали і почали здаватися. Генерал Жан Ланн зім'яв центр супротивника. В рядах австрійців почалася паніка. Переслідувані французами, о 17:00 вони побігли до ріки Борміда, через яку їм вдалось переправитись з великими труднощами. Австрійська армія була розгромлена: вона втратила 15 знамен, 40 гармат, 8 000 полоненими, 6 000 вбитими. Програна французами битва, за годину перетворилася на переконливу перемогу.

Успіх під Маренго був підкріплений 3 грудня 1800 року перемогою в битві при Гогенліндені неподалік від Мюнхену, що відкрило французам шлях на Відень. Попри те, що воєнні дії в Італії ще тривали, це змусило Австрію 9 лютого 1801 року в місті Люневіль укласти з Францією новий мирний договір. В основі він повторював Кампо-формійську угоду чотирирічної давнини, але був доповнений зобов'язанням Австрії визнати залежну від Франції Батавську республіку і вимогою до Франца II гарантувати виконання досягнутих домовленостей не лише від імені Австрії, але й як правителя усії Священної Римської імперії.

Багато з істориків вважають, що саме перемога під Маренго стала початком періоду найвищої величі правління Наполеона Бонапарта, якого в Парижі зустрічали оплесками: це була його перша перемога в якості глави держави і вона відновила мир на континенті після майже 10 років безперервних війн. Вже перебуваючи у вигнанні на острові Святої Єлени Наполеон згадував, що в його житті було всього три прекрасних дні: це перемоги при Маренго, Аустерліці і Єні.

понад

20 ТИСЯЧ СЛІВ

чужомовного походження

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наполеон бонапарт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
визначні битви

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
французька республіка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
битва при маренго

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наполеон бонапарт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нова історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро копилов

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 14 червня 1800 : Битва при Маренго

# data[].attributes.attachment_link.description
У ході Другої італійської кампанії 14 червня 1800 року біля селища Маренго в Північній Італії відбулася битва, в якій французька армія першого консула Наполеона Бонапарта завдала нищівної поразки австрійським військам генерала Міхаеля Меласа. Австрія була вимушена залишити Італію, а зазнавши в грудні цього ж року ще однієї поразки в битві при Гогенліндені, була змушена підписати Люневільський мир, який завершив десятилітній період війн європейських держав з революційною Францією.

# data[].attributes.location_name
Бородіно, Московская область, Россия

# data[].attributes.headline
Бородіно, Московская область, Россия

# data[].attributes.subject
Бородіно, Московская область, Россия

# data[].attributes.body
Бородінська битва

https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D1%96%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B0_%D0%B1%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0

# data[].attributes.attachment_link.title
Бородінська битва - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бородінська би́тва (у французькій традиції - "Битва біля річки Москви", фр. Bataille de la Moskowa) - найбільша битва франко-російської війни 1812 р. між російською й французькою арміями. Відбулася 26 серпня ( 7 вересня) 1812 біля села Бородіно (125 км на захід від Москви).

# data[].attributes.location_name
Аустерлиц, Осдорф, Германия

# data[].attributes.headline
Аустерлиц, Осдорф, Германия

# data[].attributes.subject
Аустерлиц, Осдорф, Германия

# data[].attributes.body
Битва під Аустерліцом
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%BF%D1%96%D0%B4_%D0%90%D1%83%D1%81%D1%82%D0%B5%D1%80%D0%BB%D1%96%D1%86%D0%BE%D0%BC

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва під Аустерліцом - битва, що відбулася 2 грудня (20 листопада за старим стилем) 1805 року, рівно через рік після коронації Наполеона, на горбистому просторі навколо Праценських висот, західніше села Аустерліц, за 120 кілометрів на північ від Відня (нині - це містечко Славков-у-Брна біля Брно, Чехія). Характеризується як одна з найграндіозніших за своїм значенням у всесвітній історії, одна з найкривавіших в наполеонівській епопеї, одна з найбільших поразок Російської імперії. У "Битві трьох імператорів", як її охрестили сучасники, проти Наполеона виступили імператор австрійський Франц II та російський Олександр І.

Після перемог французьких військ над другою коаліцією влада Наполеона Бонапарта поширилася практично на всю Італію, багато німецьких держав, територію Голландії. У 1803 р. Наполеон Бонапарт відновив війну з Великою Британією й почав підготовку до вторгнення на Британські острови.

Влітку 1805 р. була створена третя антифранцузька коаліція, до складу якої увійшли Велика Британія, Росія, Австрія, Швеція, Неаполітанське королівство. Коаліція могла виставити понад 500 тисяч солдатів. Її метою було вигнання французьких військ з Німеччини, Італії, Швейцарії, Голландії й реставрація монархічних режимів. Наполеон Бонапарт назвав третю коаліцію "черговим союзом, витканим Англією із золота й ненависті", та заявив, що "третю коаліцію чекає доля перших двох", які впали "під чоботами солдатів Франції".

І хоча франко-іспанський флот був розбитий при Трафальгарі англійцями ( 1805), остаточно залишивши за Англією титул володарки морів і поклавши край планам Наполеона з вторгнення на Альбіон, на континенті ситуація склалась зовсім інакше.

Наполеон Бонапарт стрімко перекинув свої війська з території Франції за Рейн і змусив капітулювати австрійську армію поблизу фортеці Ульм. У листопаді 1805 р. французька армія захопила Відень.

Тим часом російські війська й залишки австрійської армії об'єдналися в Чехії. Військо союзників нараховувало 86 тисяч чоловік і 350 гармат, переважаючи чисельністю Наполеонівську армію, в якій знаходилось 73-тисячі чоловік та 250 гармат. Біля селища Аустерліц у запеклому бою зустрілися наполеонівські війська й об'єднана російсько-австрійська армія під командуванням Михайла Кутузова. Цей бій одержав назву "битви трьох імператорів".

Аустерліц - не лише вершина кар'єри Наполеона як полководця. Битва стала свідченням початку нової ери у військовій справі. Щоб підготувати всі умови для розгрому ворога, французький імператор протягом місяця уникав боїв з австрійськими та російськими частинами, відійшов із свідомо зручніших позицій, усіляко нав'язував противнику думку про виснаженість французької армії, її нездатність до подальшої боротьби. Союзне командування, повіривши цій інформації, вирішило дати вирішальний бій і одним ударом розгромити наполеонівську армію. Російський імператор Олександр І вирішив діяти за австрійським планом, який передбачав нанесення флангових ударів і подальше оточення французької армії. При цьому як аксіома сприймалась думка, що перемога буде здобута, жодні інші варіанти не допускались. На відміну від Наполеона, котрий неодноразово повторював, що "будь-який план добрий до першого пострілу", австрійський генерал Вейротер - розробник плану битви - заявив: "Інші варіанти неможливі!". Загальна налаштованість на перемогу призвела до того, що зауваження Макка і Кутузова щодо недооцінки ворога були проігноровані. На противагу цьому плану Наполеон зосередив більшість своїх військ у центрі, приховавши їх від ворога за рядом пагорбів (у чому йому допомогли погодні умови - туман надійно сховав французів).

28 листопада відбувся авангардний бій під Вишау, в якому 56 російських ескадронів, підтримані піхотою, відкинули 8 французьких. Ця сутичка стала бойовим хрещенням імператора Олександра І. Наполеон відвів свої війська за поселення Аустерліц, залишивши навіть стратегічні Праценські висоти, тим саме підіграючи наступальному пориву союзників, неначе запрошуючи їх атакувати в чистому полі.

Битва під Аустерліцом розпочалась 2 грудня о 8 ранку (Наполеон особисто керував битвою з початку і до кінця) наступом частин під командуванням генерала Ф. Ф. Буксгевдена на правий фланг французів, якими командував маршал Л. Н. Даву. Він відчайдушно оборонявся, але з часом почав відступати, затягуючи все більшу кількість військ союзників у болотисту місцевість неподалік від сіл Сокільниць та Тельниць. Змістивши сюди основні сили, союзники ослабили свій центр, де знаходились панівні над місцевістю Праценські висоти. Зрештою, під натиском Олександра І, Кутузов віддав наказ залишати висоти останній ударній колоні на чолі з генералом І. К. Коловратом.

Побачивши очищені від основних сил союзників Праценські висоти, Наполеон направив у цей пролом ударний корпус під командуванням маршала Н. Ж. Сульта. Стрімкою атакою французи заволоділи висотами і розсікли російсько-австрійський фронт на дві частини. В пробитий Сультом розрив спрямовувався корпус під командуванням маршала Ж. Б. Бернадота. Тепер французи змогли обійти та оточити головні сили союзників, які втягнулись в глиб флангу під головуванням Л. Н. Даву. Оволодівши центром позиції союзників, Бернадот обійшов і війська правого флангу союзників на чолі з П. І. Багратіоном, якому довелось відходити під загрозою оточення. Але найтрагічніша ситуація склалась на лівому фланзі союзних військ, які, наступаючи на позиції Даву, потрапили в щільне коло. Від повного розгрому їх врятувала контратака Кавалергардського полку.

Відхід лівого флангу очолив генерал Д. С. Дохтуров, який згуртував навколо себе залишки розбитих частин.

Бездарне командування з боку окремих генералів призвело до того, що частина російських військ опинилася на тонкій кризі великого ставка, який Бонапарт наказав обстріляти ядрами. Багато російських воїнів знайшли свою смерть у його холодних водах.

До вечора все було скінчено. Широкою рівниною, спотикаючись об незліченні трупи людей і коней, проїздив Наполеон, оточений величезною свитою, маршалами, генералами гвардії, якого вітали захопленими криками солдати, що звідусіль збігалися до імператора. Близько 15 тисяч убитих росіян і австрійців, близько 20 тисяч полонених, майже вся артилерія ворога, а найголовніше - фактичне знищення російсько-австрійської армії, що розбіглася на три чверті в різні боки, кинувши весь колосальний обоз, всі бойові запаси, величезні маси провіанту, - такі були результати цієї перемоги.

Під Аустерліцом союзні війська втратили 27 тис. чоловік, з них росіян - 21 тис. Втрати французів склали 9-12 тис. чоловік вбитими та пораненими. Багато солдатів союзників здалися в полон. Ледь уник його поранений М. Кутузов. У полоні міг опинитися й сам імператор Олександр, у паніці він був кинутий свитою і якийсь час залишався на полі бою лише з особистим медиком і двома козаками. Імператор Франц і Олександр втекли з поля битви ще задовго до остаточної катастрофи. Їхня свита бігла врозтіч, покинувши дорогою обох монархів, монархи теж в страху втекли з поля битви і швидко розлучилися один з одним, понесені кіньми в різні боки. "Самодержець" Олександр І плакав, втративши самоконтроль. У паніці втікав двір австрійського імператора Франца на чолі із самим монархом.

Третя коаліція розпалася. Австрійський імператор 26 грудня 1805 р. уклав з Бонапартом Пресбурзький мирний договір, за ним Австрія визнавала французькі території, захоплені в Італії (П'ємонт, Генуя, Парма, П'яченца та інші), поступалась на користь Наполеона як короля Італії своїми територіями на Адріатичному узбережжі (Венеціанська область, Істрія, Далмація), визнавала Баварію та Вюртемберг королівствами, Баден - великим герцогством і віддавала Баварії Тироль із Бриксеном та Трієнтом, архієпископство Бамберг, єпископства Аугсбург, Фрейзинген, Нассау, Ейхштедт та інші; Вюртембергу - п'ять міст на Верхньому Дунаї, графство Гогенберг, ландграфство Валленбург. Між Вюртембергом та Баденом було поділено частину австрійської Швабії, Констанц, Брейсгау, Ортенау. Як компенсацію Австрія отримувала Зальцбург та Вюрцбург для вигнаного з Тоскани ерцгерцога Фердинанда Габсбурга.

Австрія виплатила Франції контрибуцію в розмірі 85 млн франків. Аустерліц зумовив розпад Священної Римської імперії німецьких націй у серпні 1806 р. Тоді ж Наполеон об'єднав 16 німецьких держав у Рейнський союз, який сам і очолив.

В околицях містечка Славков-у-Брна, біля села Праце, на пагорбі у 1923 році встановлена "Могила Миру" на честь всіх загиблих у битві, про що свідчать однакові написи чеською, німецькою, російською та французькою мовами. Виняток становить лише напис російською мовою, який вшановує пам'ять тільки російських воїнів. Культурна пам'ятка Чеської Республіки, робота архітектора Йозефа Франти. Поруч розташований філіал брненського музею з експозицією "Битва трьох цісарів".

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва під Аустерліцом - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва під Аустерліцом - битва, що відбулася 2 грудня (20 листопада за старим стилем) 1805 року, рівно через рік після коронації Наполеона, на горбистому просторі навколо Праценських висот, західніше села Аустерліц, за 120 кілометрів на північ від Відня (нині - це містечко Славков-у-Брна біля Брно, Чехія).

# data[].attributes.location_name
Лейпциг, Германия

# data[].attributes.headline
Лейпциг, Германия

# data[].attributes.subject
Лейпциг, Германия

# data[].attributes.body
Битва народів під Лейпцигом
https://www.jnsm.com.ua/h/1016P/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 16 жовтня 1813 : Битва народів під Лейпцигом

# data[].attributes.attachment_link.description
16 жовтня 1813 року під Лейпцигом почалась вирішальна битва у війні Австрії, Прусії, Росії та Швеції проти Франції, в результаті котрої від наполеонівських військ була звільнені всі німецькі держави, а війська Шостої коаліції змогли наступного року увійти на територію Франції і змусити Бонапарта зре…