# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний. Сторінки з життя (Біографія)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ZIK

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична правда з Вахтангом Кіпіані: Іван Багряний

# data[].attributes.headline
Ірина Фаріон про Івана Багряного

# data[].attributes.subject
Ірина Фаріон про Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Фаріон про письменника Івана Багряного | Велич особистості | листопад '18

# data[].attributes.headline
Творчість Івана Багряного

# data[].attributes.subject
Творчість Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Івана Багряного

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Тигролови"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Тигролови"

# data[].attributes.body
аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний. Тигролови [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Тигролови"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Тигролови"

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.body
частина 4

# data[].attributes.attachment_link.title
Сад Гетсиманський. Частина четверта.

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.body
частина 3

# data[].attributes.attachment_link.title
Сад Гетсиманський. Частина третя.

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.body
частина 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Сад Гетсиманський. Частина друга.

# data[].attributes.headline
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.subject
Іван Багряний "Сад Гетсиманський"

# data[].attributes.body
частина І

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний "Сад Гетсиманський" ч1 1993

# data[].attributes.headline
Від МАРСу до «Тигроловів»: 15 фактів про Івана Багряного

# data[].attributes.subject
Від МАРСу до «Тигроловів»: 15 фактів про Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уявіть ситуацію: в кінці 1980-х років до СРСР приїжджають німецькі студенти. Вони знайомляться з українськими однолітками і в розмові згадують про Івана Багряного - письменника, що написав популярний у ФРН роман "Звіролови". А у відповідь отримують лише здивовані обличчя.

Івана Багряного українці почали вільно читати лише з 1991-го, через 28 років після його смерті. Пригодницький роман "Тигролови" потрапив до шкільної програми з української літератури. Але про письменника, що створив найпотужніші тексти про радянські трудові табори, співпрацював з ОУН і випускав українську газету в Німеччині, досі говорять мало.

У 2016-му з дня народження Івана Багряного виповнилося 110 років. Ми пригадали його твори і зібрали 15 важливих фактів про життя письменника.

1. Справжнє ім'я письменника - Лозов'ягін (або ж Лозов'яга) Іван Павлович. Народився він 2 жовтня 1906 року біля Охтирки Сумської області. Крім псевдоніму "Багряний", використовував й інші - "Іван Полярний" та "Сорок сорок".

2. Творчість починав з малювання. Багряний вчився в Краснопільській художньо-керамічній професійній школі за фахом "малярство та гончарна справа", у 1925-му працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті "Червоний кордон", а в 1926-му вступив до Київського художнього інституту. До захисту диплому його не допустили через "політичну неблагонадійність".

3. Був учасником літературних об'єднань "Плуг" і МАРС. До Охтирської філії спілки "Плуг" вступив у 1924-му році, був її секретарем. Під час навчання в Київському художньому інституті перейшов до МАРСу (Майстерні революційного слова), а в 1929 році видав першу збірку поезії - "До меж заказаних".

4. У віці 25 років був арештований за контрреволюційну діяльність і відбував заслання в БАМЛАГу (Байкало-амурский виправно-трудовий табір).

5. Втік з заслання і два роки жив в Зеленому Клину - заселеній українцями території на Далекому Сході. Спогади про цей час перетворилися у роман "Тигролови" (спочатку мав назву "Звіролови").

6. Роман "Тигролови" Іван Багряний написав за два тижні. Переховуючись у конспіративній квартирі знайомого на Львівщині, він створив рукопис. Друкована версія була готова 16 грудня 1943 р. Один примірник Багряний відіслав у журнал "Вечірня година", а другий - на літературний конкурс, оголошений "Українським видавництвом". В конкурсі він розділив перемогу з повістю Тодося Осьмачки "Старший боярин".

"Утікають кілометри - десятки... сотні... тисячі... Утікають назад ліси, і пустелі, і пасма гір, і безліч рік та тьмяних озер. Пролітають з грюкотом мости, семафори, тунелі, - все утікає назад. А дракон все летить і летить - у невідоме, вперед, у чорну сибірську ніч, на край світу. Перетинає меридіани. Описує гігантську параболу десь по сорок дев'ятій паралелі, карбує її вогненним приском, гейби комета. Б'є по чорній імлі вогненним хвостом, зіходить їдучим димом та смородом і реве, реве...

Так не ходить жоден експрес, так ходить лише цей етап, цей дивовижний ешелон смерті, - спецешелон ОГПУ - НКВД. Він - один з багатьох таких ешелонів; женуть вони отак божевільним темпом через глуху піч і крізь ще глухіший Сибір, оповиті таємницею... Не просто таємницею, а таємницею державною оповиті вони. Обставлені багнетами, устатковані прожекторами, женуть вони десь у таємницю ж, непроглядну, як сам Сибір чи як тая сибірськая ніч".

Уривок з роману "Тигролови"

7. Під час Другої світової війни співпрацював з ОУН і УПА. Зв'язки з ОУН встановив, ще живучи в Охтирці. Після переїзду на Львівщину в 1943-му році він створював антифашистські листівки, малював плакати, писав сатиричні та бойові пісні.

8. У 1944-му році емігрував до Німеччини. Однією з причин стали розбіжності у поглядах з керівництвом УПА. Жив у таборі для переміщених осіб у місті Новий Ульм. Там у 1946-му році він написав памфлет "Чому я не хочу вертатись до СССР?" (перша назва - "Чому я не хочу вертатися на "родіну"?") у відповідь на примусову репатріацію біженців з СРСР.

"Я не хочу вертатись на ту "родіну". Нас тут сотні тисяч таких, що не хочуть вертатись. Нас беруть із застосуванням зброї, але ми чинимо скажений опір, ми воліємо вмерти тут, на чужині, але не вертатись на ту "родіну". Я беру це слово в лапки, як слово, наповнене для нас страшним змістом, як слово чуже, з таким незрівнянним цинізмом нав'язуване нам радянською пропагандою. Більшовики зробили для 100 національностей єдину "совітську родіну" і нав'язують її силою, цю страшну тюрму народів, звану СРСР.

Вони її величають "родіна" і ганяються за нами по цілому світу, щоб на аркані потягти нас на ту "родіну". При одній думці, що вони таки спіймають і повернуть, в мене сивіє волосся, і вожу з собою дозу ціанистого калію, як останній засіб самозахисту перед сталінським соціалізмом, перед тою "родіною".

Уривок з памфлету "Чому я не хочу вертатись до СССР?"

9. Заснував у Німеччині газету "Українські вісті". Іван Багряний був її головним редактором з 1946 до 1963, коли письменник пішов з життя. Навколо видання сформувалися кілька видавництв ("Україна", "Прометей"), які друкували заборонену у СРСР літературу та переклади закордонних творів українською мовою.

10. У 1950-му році видав у Франції роман "Сад Гетсиманський". Твір детально описує допити і використання тортур слідчими НКВС щодо в'язнів, а також згадує життя в трудових таборах. "Архіпелаг Гулаг" Солженіцина побачив світ через 23 роки.

"Але апетит приходить під час їди. Після такого приголомшуючого Асланового самовикриття епопея його дивовижних блукань по найбезглуздіших контрреволюційних сферах тільки починається. Слідчий вирішив видавити з нього всю правду геть до краплі, "розоблачити ворога" до краю...

Після диверсії Аслан мусить признаватися в не менш геніальному шпигунстві. Причому щиросердні Асланові признання чергуються з такою ж щиросердною розгубленістю, коли Аслан сам не знає вже, що ж він робив далі. Тоді слідчий б'є Аслана й кидає в камеру, щоб "подумав". Аслан думає при допомозі своїх веселих земляків і друзів, опанованих психозом самовикриття в ім'я рятунку смерті та одчайдушним шибеничним гумором. "Надумавши", Аслан проситься на "конвейєр" і епопея триває. Кінець її вже передбачений слідчим і начальством цієї богохранимої установи, точно заздалегідь вирішений, але мусить бути ще формальне виправдання того кінця, формальні ні підстави. Ті підстави й витискають з Аслана, зовсім не дбаючи про їх логічність, аби було хоч приблизно правдоподібно".

Уривок з роману "Сад Гетсиманський"

11. Був серед засновників трьох українських організацій за кордоном. Це Українська Революційна Демократична партія (УРДП), ОДУМ (Об'єднання демократичної української молоді) та МУР (Мистецький Український Рух). Останній через деякий час перетворився на об'єднання українських письменників "Слово" у США.

12. Одним із перших відкрито заявив про те, що на боці нацистської Німеччини воювали українські підрозділи. Зробив він це в романі "Огненне коло". В ньому він описав битву під Бродами, у якій зійшлися радянська армія та українські підрозділи німецьких військ. Особливу увагу присвятив дивізії "Галичина".

"Розбиті на сході німецькі армії котилися на захід, вони вже не могли прийти до пам'яті і відкочувалися невпинно. "Той" зі сходу виявився хитріший і сильніший, і спритніший - він післав до бою, волею й неволею, все, що мав у своєму розпорядженні, все, що тільки міг післаті на смерть. Німецькі армії не витримали іспиту до кінця, - розбиті на Волзі, вони ж не могли оговтатись і летіли на "зломання карку", відступали панічно. За ними гналися незчисленні полчища противника, а насамперед, у першій лінії, гналися нещадні й безмилосердні формації з українського люду, голодного, необмундированого й неозброєного, старого й малого, гнаного в спину автоматами та кулеметами... Але їх і не треба було підганяти: безодня гніву й злоби за заподіяну кривду "визволителями", будівниками "Нової Європи" була така велика й така пекельна, що не треба було їх підганяти. І їхнього наступу не можна було зупинити..."

Уривок з роману "Огненне коло"

13. Був одним із небагатьох дослідників феномену "Зеленого Клину". Поселенням українців на Далекому Сході Багряний присвятив статтю "Україна на березі Тихого океану".

14. Писав дитячі твори. Наприклад, віршовані "Казку про лелек і Павлика-мандрівника" і "Телефон".

15. Помер у 1963 році й похований у Новому Ульмі. На надгробку вибиті рядки з поеми Багряного "Мечоносці":

"Ми є. Були. І будем ми! Й Вітчизна наша з нами".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юрій Поворозник

# data[].attributes.attachment_link.title
Від МАРСу до "Тигроловів": 15 фактів про Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.description
Уявіть ситуацію: в кінці 1980-х років до СРСР приїжджають німецькі студенти. Вони знайомляться з українськими однолітками і в розмові згадують про Івана Багряного - письменника, що написав популярний у ФРН роман "Звіролови". А у відповідь отримують лише здивовані обличчя. Івана Багряного українці почали вільно читати лише з 1991-го, через 28 років після його смерті.

# data[].attributes.headline
Біографія Івана Багряного

# data[].attributes.subject
Біографія Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Становлення

Народився 19 вересня (2 жовтня) 1907 року в селі Куземині в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати майбутнього письменника - Євдокія Іванівна Кривуша - походила із заможного селянського роду із села Куземинбіля Охтирки. У сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дочка Єлизавета.

У шестирічному віці почав навчатися в церковнопарафіяльній школі, потім закінчив в Охтирці вищу початкову школу. 1920 року вступив до технічної школи слюсарного ремесла, потім - до Краснопільської школи художньо-керамічного профілю.

1922 року починається період трудової діяльності і активного громадсько-політичного життя: він то завполіт цукроварні, то окружний політінспектор в Охтирській міліції, то вчитель малювання в колонії для безпритульних і сиріт. 1925 року вийшов із комсомолу. Щоб "збагатитись враженнями" (вислів Івана Багряного), побував на Донбасі, в Криму, на Кубані.

1925 року Іван працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті "Червоний кордон", надрукував у ній свої перші вірші.

Того ж 1925 року Іван під псевдонімом І. Полярний видав в Охтирці невеличку збірку "Чорні силуети: П'ять оповідань".

1926 року Іван вступив до Київського художнього інституту (КХІ), якого через матеріальну скруту та упереджене ставлення керівництва закінчити не вдалося. Навчаючись в КХІ, виходить зі спілки "Плуг", вступає до опозиційного літературного об'єднання МАРС ("Майстерня революційного слова"), де зближується з самовимогливими митцями слова: Валер'яном Підмогильним, Євгеном Плужником, Борисом Антоненком-Давидовичем, Григорієм Косинкою, Тодосем Осьмачкою та іншими, яких пізніше було піддано нищівній критиці з боку офіційної радянської критики та всіляко переслідувано. Саме в цей період Іван Багряний активно працював і друкувався в журналах"Глобус", "Всесвіт", "Життя й революція", "Червоний шлях" та інших.

У 1920-х роках видає низку поетичних творів: збірку віршів "До меж заказаних", поеми "Монголія" та "Ave, Марія" (невдовзі була заборонена цензурою і вилучена з книготоргівлі), п'єсу "Бузок" про графоманів.

1930 року побачив світ роман у віршах "Скелька". Офіційною реакцією на роман стала стаття О. Правдюка "Куркульським шляхом" в журналі "Критика", де автор говорить: "...Від самого початку поет став співцем куркульської ідеології і до сьогодні залишається таким...".

В ув'язненні та на засланні

16 квітня 1932 року його заарештували в Харкові й звинуватили "в проведенні контрреволюційної агітації" за допомогою його літературних творів, таких як поема "Ave Maria", історичний роман "Скелька", поеми "Тінь", "Вандея", "Гутенберг", соціальна сатира "Батіг".

Багряний пробув 11 місяців у камері одиночного ув'язнення у внутрішній тюрмі ГПУ. А 25 жовтня 1932 року його звільнили з-під варти і на три роки відправили до спецпоселень Далекого Сходу. Про період перебування Івана Багряного на Далекому Сході в 1932-1937 роках досі мало відомостей: Охотське море, тайга, життя серед українців Зеленого Клину. Утеча в Україну та арешт у дорозі, новий термін (3 роки) - тепер уже в таборі БАМТАБу.

Точних даних про час повернення Івана Багряного із заслання немає: 16 червня 1938 року повторно арештований та відсидів у Харківській в'язниці УДБ-НКВС на Холодній горі. Йому пред'являють нове звинувачення - участь чи навіть керівництво у націоналістичній контрреволюційній організації. Хоч тривали довгі дні знущань та допитів, Акт про закінчення слідства 26 березня 1939 року з висунутими проти нього обвинуваченнями І. Багряний не підписав. 1 квітня 1940 року прийнято постанову, в якій відзначалося, що всі свідчення про контрреволюційну діяльність належать до 1928 - 1932 років, за що він уже був засуджений, а "...інших даних про антирадянську діяльність Багряного-Лозов'ягіна слідством не добуто". Хворий, знесилений, Іван Багряний повертається в Охтирку.

Автобіографічні подробиці про ці п'ять років життя - арешт, тортури, втечу із заслання й повернення на батьківщину - письменник використав у романі "Сад Гетсиманський".

Під час війни

Радянсько-німецька війна застала письменника в Охтирці. Він одразу пішов в українське підпілля, передислокувався до Галичини. Іван Багряний працював у референтурі пропаганди, писав пісні на патріотичні теми, статті різноманітного характеру, малював карикатури й плакати агітаційного призначення. Одночасно він брав участь у створенні Української Головної Визвольної Ради (УГВР), у розробці її програмових документів.

Попри таку завантаженість Іван Багряний не покинув літературну працю. 1944 року він написав один із найталановитіших творів - роман "Звіролови" (згодом відомий як" Тигролови ").

У січні 1944 написав, перебуваючи у Тернополі, поему "Гуляй-Поле".

В еміграції

1945 року Багряний емігрував до Німеччини. Як свідчить у "Листах до приятелів" Юрій Лавріненко, "в еміграції теж не було свободи. Не менш, ніж заборонами, перешкоджала гітлерівська Німеччина сформуванню політичної еміграції усілякими "розенбергівськими штабами", в яких псувалися та компромітувалися і дуже пристойні люди. Багряний пішов на Захід і в еміграцію через "оунівське підпілля".

Іван Багряний написав брошуру - програмний для нього памфлет "Чому я не хочу вертатись до СРСР?", де виклав політичну декларацію національної гідності й прав людини, яка пережила примусову репатріацію, насильство, тортури, приниження як колишній в'язень, остарбайтер, полонений, позбавлений власного імені. Він логічно обґрунтував закономірність еміграції з Радянського Союзу - батьківщини-мачухи, котра пішла на геноцид проти власного народу. 1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і відтоді цілих 17 років - до самої смерті редагував газету "Українські вісті". Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР.

Помер Іван Багряний 25 серпня 1963 року. Похований у місті Новий Ульм (Німеччина) на цвинтарі, при вулиці Ройттір (Neu-Ulmer Friedhof, an der Reuttier Str.). Могила Івана Багряного - перша могила ліворуч від входу на цвинтар, що навпроти вул. Фіннінгер (Finninger Str.). Автор надгробного пам'ятника - скульптор Л. Моложавий. Пам'ятника на могилі освячено 3 жовтня 1965.

Сім'я

Перша дружина - Антоніна Зосімова, діти: Борис і Наталя. На еміграції одружився з Галиною Тригуб (родом із Тернопільщини). Їхні діти: Нестор і Роксолана.

Характеристика творчості

Західні дослідники творчості Івана Багряного відзначали унікальну здатність письменника до "кошмарного гротеску", неабиякого гумору серед відчаю, оптимізму - серед трагедії в глухій війні, що проводиться на величезних просторах євразійської імперії. Юзеф Лободовський твердить, що "Сад Гетсиманський" перевищує силою вислову все, що дотепер на цю тему було написано, з другого ж боку - є виразним свідченням глибокого гуманізму автора, що на самому дні пекла зумів побачити людські прикмети навіть у найозвіріліших осібняків".

Популярність іншого роману "Тигролови", що його Юрій Шерех вважав утвердженням жанру українського пригодницького роману, - "українського всім своїм духом, усім спрямуванням, усіми ідеями, почуттями, характерами", спричинилася до пародіювання Мосендзом та Кленом образу багрянівського Григорія Многогрішного. Так з'явився гумористичний Горотак, що на думку Лавріненка, читався радше як беззлобний дружній шарж. Зате незадовго до смерті письменника, а саме 1963 року, з'явився друком плід заздрості й ненависті до Багряного, схоже, що витвір аноніма, бо псевдонім і досі не розшифровано, - брудна книженція "На літературному базарі. Поезія, проза і публіцистика Івана Багряного".
Етапи творчого шляху І.Багряного:

1926 - 1932 - початок літературного шляху до першого арешту;

1932 - 1940 - період ув'язнень і концтаборів;

1941 - 1945 - період Другої світової війни й окупації України;

1945 - 1963 - повоєнна доба і еміграція.

Теми творчості:

Викриття системи більшовицького терору.

Показ жорстоких і підступних методів роботи каральних органів.

Розвінчання більшовицької системи господарювання і знущання з людей.

Розповідь про страждання українського народу у більшовицькому "раю".

Безкомпромісне і аргументоване викриття російського великодержавного шовінізму.

Звернення до історії і боротьба проти Росії.

Змалювання долі української людини у вирі Другої світової війни.

Віра в перемогу добра над злом.

Премії

1963 року філія Об'єднання демократичної української молоді (ОДУМ) в Чикаго розпочала акцію за надання Нобелівської премії Іванові Багряному, але його несподівана смерть перешкодила офіційному висуненню на цю нагороду .

1992 року постановою Кабінету Міністрів України Іванові Багряному посмертно присудили Державну премію України імені Тараса Шевченка за романи "Сад Гетсиманський" і "Тигролови".

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився 19 вересня (2 жовтня) 1907 року в селі Куземині в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати майбутнього письменника - Євдокія Іванівна Кривуша - походила із заможного селянського роду із села Куземинбіля Охтирки. У сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дочка Єлизавета.

# data[].attributes.headline
Іван Багряний

# data[].attributes.subject
Іван Багряний

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати - Євдокія Іванівна Кривуша - походила із заможного селянського роду із села Куземин біля Охтирки. У сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дві дочки - Неоніла та Єлизавета.

У шестирічному віці почав навчатися в церковнопарафіяльній школі, потім закінчив в Охтирці вищу початкову школу. 1920 року вступив до технічної школи слюсарного ремесла, потім - до Краснопільської школи художньо-керамічного профілю.

1922 року почався період трудової діяльності і активного громадсько-політичного життя: він був то замполітом цукроварні, то окружним політінспектором в Охтирській міліції, то вчителем малювання в колонії для безпритульних і сиріт. 1925 року вийшов із комсомолу. Щоб "збагатитись враженнями" (вислів Івана Багряного), побував на Донбасі, в Криму, на Кубані.

1925 року Іван працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті "Червоний кордон", надрукував у ній свої перші вірші .

Того ж 1925 року під псевдонімом І. Полярний власними силами видав в Охтирці невеличку збірку "Чорні силуети: П'ять оповідань". В оповіданнях описані враження від побаченого й пережитого автором під час поїздки по Україні. Це переважно безрадісні реалістичні картини життя тогочасного суспільства.

1926 року вступив до Київського художнього інституту (КХІ), якого через матеріальну скруту та упереджене ставлення керівництва закінчити не вдалося. Навчаючись в КХІ, вийшов зі спілки "Плуг", вступив до опозиційного літературного об'єднання МАРС ( "Майстерня революційного слова"), де зблизився з самовимогливими митцями слова: Валер'яном Підмогильним, Євгеном Плужником, Борисом Антоненком-Давидовичем, Григорієм Косинкою, Тодосем Осьмачкою та іншими, яких пізніше було піддано нищівній критиці з боку офіційної радянської критики та всіляко переслідувано. Саме тоді Іван Багряний активно працював і друкувався в журналах "Глобус", "Всесвіт", "Життя й революція", "Червоний шлях" та інших.

У 1920-х роках видав низку поетичних творів: збірку віршів "До меж заказаних", поеми "Монголія", "Вандея", "Газават", п'єсу "Бузок" про графоманів. У 1929 році на власний кошт видав віршовану поему "Ave Maria", яка майже миттєво була заборонена цензурою й вилучена з книготоргівлі.

1930 року побачив світ історичний роман у віршах "Скелька". У ньому розповідається про повстання в селі Скелька у ХVIII ст. проти свавілля московських ченців монастиря, що знаходився поряд. Селяни спалили монастир, протестуючи проти національного гноблення. Офіційною реакцією на роман стала стаття О. Правдюка "Куркульським шляхом" в журналі "Критика", де автор говорить: "...Від самого початку поет став співцем куркульської ідеології і до сьогодні залишається таким..." .

16 квітня 1932 його заарештували в Харкові й звинуватили "у проведенні контрреволюційної агітації" за допомогою літературних творів, таких як поема "Ave Maria", історичний роман "Скелька", поеми "Тінь", "Вандея", "Гутенберг", соціальна сатира "Батіг".

Пробув 11 місяців у камері одиночного ув'язнення у внутрішній тюрмі ГПУ. А 25 жовтня 1932 року його звільнили з-під варти і на три роки відправили до спецпоселень Далекого Сходу. Про період перебування Івана Багряного на Далекому Сході в 1932-1937 роках досі мало відомостей: Охотське море, тайга, життя серед українців Зеленого Клину. Утеча в Україну та арешт у дорозі, новий термін (3 роки) - тепер уже в таборі БАМТАБу.

Точних даних про час повернення Івана Багряного із заслання немає: 16 червня 1938 року його повторно було арештовано, сидів у Харківській в'язниці УДБ-НКВС на Холодній горі. Йому пред'явили нове звинувачення - участь чи навіть керівництво у націоналістичній контрреволюційній організації. Хоч тривали довгі дні знущань та допитів, Акт про закінчення слідства 26 березня 1939 року з висунутими проти нього обвинуваченнями І. Багряний не підписав. 1 квітня 1940 року було прийнято постанову, в якій відзначалося, що всі свідчення про контрреволюційну діяльність належать до 1928 - 1932 років, за що він уже був засуджений, а "...інших даних про антирадянську діяльність Багряного-Лозов'ягіна слідством не добуто". Хворий, знесилений, Іван Багряний повернувся в Охтирку.

Автобіографічні подробиці про ці п'ять років життя - арешт, тортури, втечу із заслання й повернення на батьківщину - письменник відобразив у романі "Сад Гетсиманський".

Радянсько-німецька війна застала письменника в Охтирці. Він одразу пішов в українське підпілля, передислокувався до Галичини. Іван Багряний працював у референтурі пропаганди, писав пісні на патріотичні теми, статті різноманітного характеру, малював карикатури й плакати агітаційного призначення. Одночасно він брав участь у створенні Української Головної Визвольної Ради (УГВР), у розробці її програмових документів.

Попри таку завантаженість Іван Багряний не покинув літературної праці. 1944 року він написав один із своїх найталановитіших творів - роман "Звіролови" (згодом відомий як "Тигролови").

У січні 1944 написав, перебуваючи у Тернополі, поему "Гуляй-Поле".

У березні 1945 Багряний перебував у Карпатах у селі Даба разом з рештою місії ЗП УГВР. У квітні 1945, коли радянські війська почали наближатися до місця перебування групи українців, частина членів місії ЗП УГВР, що не мандрувала з родинами, виїхала до столиці Незалежної Хорватської Держави Загреба. Дещо пізніше до групи приєднався й Іван Багряний. У столиці Хорватії делегація ЗП УГВР провела весь квітень і ця країна відбилася й на творчості Івана Багряного. Саме у цей період він писав роман "Люба" про партизанську боротьбу ОУН/УПА, в якій сам нещодавно брав участь. У тексті уривка, що зберігся, часто трапляються хорватські топоніми і явища: м. Вараждін, р. Драва, усташі, четники генерала Драголюба Михайловича, які воювали проти усташів. А назву твору письменник дав на честь Люби Комар, радистки місії ЗП УГВР, учасниці "Процесу 59" в 1941 році. Рукопис роману письменник власноруч знищив, бо "розсердився на героїв цього роману, діячів партизанського резистансу, колишніх моїх друзів, а пізніше - замотеличених героїв "таборових держав", моїх запеклих ворогів".

1945 року Багряний емігрував до Німеччини. Як свідчить у "Листах до приятелів" Юрій Лавріненко, "в еміграції теж не було свободи. Не менш, ніж заборонами, перешкоджала гітлерівська Німеччина сформуванню політичної еміграції усілякими „розенбергівськими штабами", в яких псувалися та компромітувалися і дуже пристойні люди. Багряний пішов на Захід і в еміграцію через „оунівське підпілля".

Іван Багряний написав брошуру - програмний для нього памфлет „Чому я не хочу вертатись до СРСР?", де виклав політичну декларацію національної гідності й прав людини, яка пережила примусову репатріацію, насильство, тортури, приниження як колишній в'язень, остарбайтер, полонений, позбавлений власного імені. Він логічно обґрунтував закономірність еміграції з Радянського Союзу - батьківщини-мачухи, котра пішла на геноцид проти власного народу. 1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і відтоді цілих 17 років - до самої смерті редагував газету „Українські вісті". Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР.

Помер Іван Багряний 25 серпня 1963 року. Похований у місті Новий Ульм (Німеччина) на цвинтарі, при вулиці Ройттір (Neu-Ulmer Friedhof, an der Reuttier Str.). Могила Івана Багряного - перша могила ліворуч від входу на цвинтар, що навпроти вул. Фіннінгер (Finninger Str.). Автор надгробного пам'ятника - скульптор Лео Мол. Пам'ятника на могилі освячено 3 жовтня 1965.

Перша дружина - Антоніна Зосімова, діти: Борис і Наталя. На еміграції одружився з Галиною Тригуб. Їхні діти: Нестор і Роксолана.

Західні дослідники творчості Івана Багряного відзначали унікальну здатність письменника до „кошмарного гротеску", неабиякого гумору серед відчаю, оптимізму - серед трагедії в глухій війні, що проводиться на величезних просторах євразійської імперії. Юзеф Лободовський твердить, що „Сад Гетсиманський" перевищує силою вислову все, що дотепер на цю тему було написано, з другого ж боку - є виразним свідченням глибокого гуманізму автора, що на самому дні пекла зумів побачити людські прикмети навіть у найозвіріліших осібняків".

Популярність іншого роману "Тигролови", що його Юрій Шерех вважав утвердженням жанру українського пригодницького роману, - "українського всім своїм духом, усім спрямуванням, усіми ідеями, почуттями, характерами", спричинилася до пародіювання Мосендзом та Кленом образу багрянівського Григорія Многогрішного. Так з'явився гумористичний Горотак, що на думку Лавріненка, читався радше як беззлобний дружній шарж. Зате незадовго до смерті письменника, а саме 1963 року, з'явилася політично заангажована публіцистична книжка-пасквіль "На літературному базарі. Поезія, проза і публіцистика Івана Багряного".

Етапи творчого шляху:

1926-1932 - початок літературного шляху до першого арешту;

1932-1940 - період ув'язнень і концтаборів;

1941-1945 - період Другої світової війни й окупації України;

1945-1963 - повоєнна доба і еміграція.

Теми творчості:

Викриття системи більшовицького терору.

Показ жорстоких і підступних методів роботи каральних органів.

Розвінчання більшовицької системи господарювання і знущання з людей.

Розповідь про страждання українського народу у більшовицькому "раю".

Безкомпромісне і аргументоване викриття російського великодержавного шовінізму.

Звернення до історії і боротьба проти Росії.

Змалювання долі української людини у вирі Другої світової війни.

Віра в перемогу добра над злом.

Твори опубліковані в еміграції:

"Золотий бумеранг" (1946; ця збірка дала підставу Ю. Шереху-Шевельову поставити ім'я автора поряд з Уласом Самчуком, як двох найвидатніших письменників української еміграції);

романи "Тигролови" (1944, друга редакція - 1946-1947),

"Сад Гетсиманський" (1950),

"Огненне коло" (1953), "Антон Біда - герой труда" (поетична сатира, 1956), "Буйний вітер" (1957), "Людина біжить над прірвою" (1965), п'єси - "Морітурі", "Генерал", "Розгром" та інші твори.

Етюд (серпень 1921 р.)

Міщаночка (Охтирка, 1924)

Мадонна (Жмеринка, 1925)

Заєць (Ялта, 1925)

Петро Каменяр (Охтирка, 1925)

З оповідань старого рибалки (1927)

В сутінках (1927)

Пацан (1928)

Рука (1928)

Збірка оповідань "Крокви над табором"' (Харків, 1931)

В поті чола (1929) (заборонена до друку цензурою)

До меж заказаних (Київ, 1929)

Золотий бумеранґ (1946)

Пісні (авторські пісні І. Багряного різних років)

Казка про лелек та Павлика-мандрівника (1943)

Колискова (1955)

Телефон (1956)

1965 року на могилі Івана Багряного встановлено пам'ятник (скульптор Леонід Молодожанин).

23 вересня 1996 року Кабінет Міністрів України видав постанову "Про 90-річчя від дня народження І. П. Багряного". Організаційний комітет очолив Леонід Кравчук.

1996 року засновано Фундацію імені Івана Багряного.

1996 року, з нагоди 90-річчя з дня народження письменника, засновано літературну премію імені Івана Багряного. Серед її перших лауреатів - Іван Дзюба.

1 серпня 2006 року Верховна Рада України відхилила проект Постанови про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного. Під час обговорення думки щодо відзначення ювілею видатного українського письменника розійшлися. Депутати з фракцій "Наша Україна" і БЮТ висловлювалися за вшанування пам'яті Івана Багряного. Депутати з фракцій Партії регіонів, КПУ та СПУ були проти. У підсумку за проект Постанови проголосувало всього 73 депутати - і він був відхилений .

15 вересня 2006 року Президент України Віктор Ющенко видав Указ "Про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного".

25 вересня 2007 року введено в обіг ювілейну монету "Іван Багряний" із серії "Видатні особистості України" номіналом 2 гривні з нейзильберу, якість - "спеціальний анциркулейтед", тираж - 35 000 штук у капсулах .

На його честь також названо 87 курінь УПЮ імені Івана Багряного.

6 липня 2018 року у м. Краснопіллі на Сумщині відкрито пам'ятний знак на стіні гуртожитку Краснопільського ДПТНЗ "Краснопільське ПТУ", де юний Іван Лозов'ягін у 20-х роках XX століття навчався малярській та гончарній справі.

Провулок Івана Багряного в Житомирі.

Загребельний П. Багряний Іван // Українська літературна енциклопедія. - Т. 1. - К., 1988. - С. 108.

Політична енциклопедія / редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови). - : Парламентське видавництво, 2011. - С. 48. - В. Пономарьов. Багряний // ISBN 978-966-611-818-2.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж ; Нью-Йорк : Молоде життя ; Львів ; Київ : Глобус, 1955-2003. Словникова частина. - Т. 1. - С. 81.

Мистецтво України : Біографічний довідник / упоряд.: А. В. Кудрицький, М. Г. Лабінський ; за ред. А. В. Кудрицького. - К. : "Українська енциклопедія" ім. М. П. Бажана, 1997. - С. 33. - ISBN 5-88500-071-9.

Шугай О. В. Багряний Іван // Енциклопедія сучасної України / редкол.: І. М. Дзюба (співголова), А. І. Жуковський (співголова) (та ін.) ; Нац. акад. наук України, Наук. т-во ім. Шевченка, Координац. бюро енциклопедії сучасної України НАН України. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2003. - Т. 2 : Б - Біо. - 872 с. - 10 000 екз. - ISBN 966-02-2681-0. - С. 65-66.

Шевченко Л. А. Багряний Іван Павлович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - Київ : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - 688 с. : іл. - С. 162.

Шевченківські лауреати 1962-2001:Енциклопедичний довідник. - К., 2001. - С. 29-31.

Жив у Кам'янці поет // Прапор Жовтня (Кам'янець-Подільський). - 1990. - 18 серп. - С. 4.

Шугай О. Через терни Гетсиманського саду // Літературна Україна. - 1990. - 6 верес. - С. 6.

Шугай О. Через терни Гетсиманського саду: Нове з біографії Івана Багряного // Україна. - 1991. - № 18. - С. 30-35, 3-4 вкладки.

Гаврильченко О., Коваленко А. Штрихи до літературного портрета Івана Багряного // Багряний І. Сад Гетсиманський. - К., 1992. - С. 3-18.

Череватенко Л. "Ходи тільки по лінії найбільшого опору - і ти пізнаєш світ" // Багряний І. Людина біжить над прірвою. - К., 1992. - С. 293-319.

Дзюба І. Публіцистика Івана Багряного // Сучасність. - 1992. - № 4. - С. 64-70.

Шугай Олександр. Іван Багряний (1906-1963), письменник, громадський діяч // 100 найвідоміших українців. - К., 2005. - С. 564-571.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

П. Параскевич. Іван Багряний і його літературна, публіцистична, політична діяльність Вісник Таврійської фундації (Осередку вивчення української діаспори): Літературно-науковий збірник. Випуск 2. - Київ; Херсон: Просвіта, 2006.

Біляїв Володимир. На неокраянім крилі.... - Донецьк: Східний видавничий дім, 2003.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати - Євдокія Іванівна Кривуша - походила із заможного селянського роду із села Куземин біля Охтирки. У сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дві дочки - Неоніла та Єлизавета. У шестирічному віці почав навчатися в церковнопарафіяльній школі, потім закінчив в Охтирці вищу початкову школу.